ISSN 2233-1603

GODINA X, BROJ	20 JANUAR 2022.

9 772233 160004

Internacionalni univerzitet BRČKO distrikt BiH

ČASOPIS ZA NAUKU, ISTRAŽIVANJE, RAZVOJ

Internacionalni univerzitet
Brčko distrikt BiH

NIR
Časopis za nauku–istraživanje–razvoj

godina XI, broj 20

Brčko, januar 2022.

NIR
Časopis za nauku–istraživanje–razvoj

STUDIJE I ČLANCI

Dr. Tarik Nuhanović
Globalizacija – prokletstvo ili blagoslov	7
Dr Rusmir Kozarić, Željko Kršić, MA
Upravljanje razvojem u policiji	25
Dr. Esad Čović
Uloga visokog obrazovanja na utjecaj ekonomskih i društvenih faktora,
leasing sektor Bosne i Hercegovine	45
Dr. Ismet Šabotić
Pravo na obrazovanje kao osnovno ljudsko pravo	53
Dr Radovan Spremo
Računovodstveni obuhvat upravljanja kruženjem kapitala	61
Mr. Ibrahim Kajtazović, dr. Esad Čović
Kreditni potencijal i kreditna politika kao resursi komercijalne banke sa
aspekta plasmana	73
Dr. Ramo Mulahusejnović
Sistemi aktivne i pasivne bezbjednosti vozila	85
Mr Violeta Lukić Vujadinović
Istraživanje stavova mladih vozača o uticajnim faktorima
bezbjednosti saobraćaja	105
Dr. Marijan Mijatović
Računalne mreže	113
Dr. Edin Ramić, mr. Šejla Šećkanović
Kratak zapis o franjevcima	125
Uputstvo za saradnike	129

ARTICLES AND STUDIES

Tarik Nuhanović, Ph.D.
Globalization – a curse or a blessing	7

Rusmir Kozarić, Ph.D., Željko Kršić, M.A.
Police development management	25
Esad Čović, Ph.D.
The role of higher education on the infl	of economic and social factors,
leasing sector of Bosnia and Herzegovina	45
Ismet Šabotić, Ph.D.
The right to education as the basic human right	53
Radovan Spremo, Ph.D.
Accounting coverage of the control of the capital circulation	61
Ibrahim Kajtazović, M.Sc., Esad Čović, Ph.D.
Loan potential and loan politics as commercial bank
resources from the aspect of placement	73
Ramo Mulahusejnović, Ph.D.
Application of diagnostic methods in expertise
of technical correctness of motor vehicles	85
Violeta Lukić Vujadinović, M.Sc.
Survey of attitudes of young drivers about influences
of traffic safety factors	105
Marijan Mijatović, Ph.D.
Php programming language	113
Edin Ramić, Ph.D., Šejla Šećkanović, M.Sc.
A short text about franciscans	125
Instructions for submitting a journal	129

STUDIJE I ČLANCI

6

Dr. Tarik Nuhanović	UDC:05(03)(034)
Pravni fakultet,	Pregledni članak
Internacionalni univerzit,
Brčko distrikt, BiH

GLOBALIZACIJA – PROKLETSTVO ILI BLAGOSLOV

SAŽETAK: Poimanje globalizacije u mnogim elementima je slojevito i opširno, pa nije jednostavno čak ni navesti sve sfere njene primjene, kao ni načine manifestiranja. Multidimenzionalnost određenja globalizacije je teška i zbog toga što ona nije nikakvo stanje, već proces, pa su teškoće sa njenim preciznim određenjem povezane sa racionalnim odnosom prema tom procesom. Nakon analize najpoznatijih definicija i teorija globalizacije, autor je zaključio da je ona bitno povezana sa deteritorijalizacijom i reteritorijalizacijom socio-ekonomskog, političkog i kulturnog prostora. Globalizacija donosi sa sobom prinuđivanje, tj. zbijanje prostora i vremena, što uzrokuje porast međusobnih veza, veću brzinu i prohodnost komunikacija među ljudima. Značajno se povećava tržište, ukidaju se carine i druge uvozne barijere, stvaraju se povoljniji uslovi za razvoj i rast domaćih privrednih subjekata. Procesualno, ona je dio zakonom zakonomjernog razvoja čovječanstva i nemoguće je zaustaviti, jer svako zaustavljanje je kretanje unazad, u zaostalost. Po drugim teoretičarima, smisao globalizacije ima suprotno značenje, ona je ekonomski proces planetarne dominacije krupnog kapitala. Ali, to nije najgore. Globalizacija je proces vrijednosnog i kulturološkog sjedinjenja. U ovom procesu prvo nestaju identiteti malih naroda, zatim svi ostali, ona je protiv osnovnih zahtjeva, pretpostavki života čovjeka i ljudskog društva. Konačno, globalizacija je, po autoru, složen i protivrječan proces, jer omogućava proširenje, uzajamnu zavisnost i produbljavanje socijalnih veza raznih uslova u savremenom životu. Koju poziciju odabrati?
KLJUČNE RIJEČI: globalizacija, antiglobalisti, kulturna uniformnost, država–nacija, pandemija, kolonijalizam

Uvod
Rad analizira i pokazuje interakciju globalizacije i društvenih zakona, kao ideje o ravnopravnijem svijetu, a sa druge strane, razvija ideju o jačanju svijesti o svijetu kao cjelini, jer je globalizacija društvena, ekonomska, politička i kulturna činjenica savremenog društva, tj. globalizacija je totalni fenomen koji ostavlja tragove svoje prisutnosti u svim prostorima u kojim se dešava. Osnovni aspekti globalizacije su ekonomski i politički odnosi koji se uspostavljaju između pojedinih zemalja i regija. Ti odnosi su okvir za međusobo približavanje u kojem određen broj društvenih vrijednosti prelazi granice više zemalja i postaje zajednička vrijednost. Pojmu globalizacija u akademskim krugovima nisu pridavali veliku važnost sve do polovice osamdesetih godina 20. stoljeća, iako su ovaj termin koristili i ranije. U drugoj polovici osamdesetih godina 20. stoljeća, učestalost upotrebe pojma globalizacija toliko se povećala, tako da je danas vrlo teško rekonstruisati kako se rasprostrla u sve sfere društvenog života. Ona je danas, po svemu, pojam koji se – u svakodnevnom životu tako i u znanstvenom vokabularu
– najintenzivnije koristi. U svakodnevnom životu primjetimo je u komunikaciji političkih elita, privrednika, prolaznika, a nije rijetka pojava, da termin globalizacija koriste oni koji ne znaju pravo značenje. Za označavanje ovog fenomena koriste se sinonimi: npr. u Francuskoj uobičajen je naziv mondijalizacija; u Španiji i Latinskoj Americi termin globalizacion, u

7

Njemačkoj Globalisierung itd. Različiti su pojmovi koji se koriste za označavanje istog procesa, u nauci, od globalne kulture i globalne formacije, globalizacijske kulture.
Danas je u upotrebi najčešće termin globalizacija da bi se označio novi planetarni proces. Etimološko značenje je nešto što se odnosi na „cijeli svijet“ ili „cjelina“. Riječnik
„Oxford Dictionary of New Words“ (1991: 133) definiše globalni svijet kao „otvorenost prema drugim kulturama (i njihovo razumijevanje), često u sklopu informiranja o svjetskim socio- ekonomskim i ekološkim problemima“. U riječniku se navodi da je tumačenje nastalo pod uticajem teorije Marshala McLuhana o „globalnom selu“, koju je prvi put prezentirao u svojoj knjizi „Explorations in Comumunication“, 1960. godine. Naime, mediji su te godine konsolidovali ideju o globalnoj zajednici i, sa druge strane, detaljno su izvještavali o surovoj realnosti međunarodnih odnosa, lokalnim ratovima, ekonomskim krizama itd. Kad je McLuhanova ideja globalnog sela (1960) postala sve naglašenija, dogodilo se buđenje svijesti kod mladih širom svijeta, oko zajedničkih tema kao što su oslobađanje i ljubav, borba protiv rata (Vijetnam i sl.), pojava zemalja trećeg svijeta, što će prouzročiti pojavu sve više međunarodnih, transnacionalnih institucija, koje će uspostaviti globalno gospodarstvo.
Moj je cilj da pokušam ove i druge elemente dovesti u suodnos i da dokažem da fenomen globalizacije ima za konačan cilj pretvaranje cijele planete Zemlje u jedinstven ekonomski prostor, odnosno da u tom ekonomskom prostoru suvereno vladaju: globalni marketing, globalne finansije, globalna ekonomija, globalna politika. Pozitivni efekti globalizacije su: globalno optimaliziranje proizvodnje, usložnjavanje ekonomije, povećanje BDP svijeta, što je posljedica svjetskog procesa globalizacije. Umjesto zaključka: globalizacija je blagoslov za bogate zemlje, ali sa druge strane, pri analizi globalizacije susrećemo se sa njenim negativnim efektima, npr. korist od globalizacije prisvaja manja društvena grupa, da ne kažemo nekolicina pojedinaca, a troškovi globalizacije dijele se na većinu, i na kraju, globalizacija za njih počinje da poprima oblike prokletstva, jer siromašne zemnje vremenom postaju još siromašnije.
U funkciji ostvarivanja potrebnih hipotetičkih pretpostavki izrečene analize, nužno je izvršiti razgraničenje između nekoliko osnovnih pojmova. Prvi je, bez sumnje, pojam globalizacije. Šta pod njim podrazumjevamo? Danas, u savremenoj literaturi, možemo pronaći veliki broj određenja. Za Scholtea, globalizacija je „deteritorijalizacija – ili /... / rast suprateritorijalnih odnosa među narodima“1. Held, pod njom podrazumjeva“ širenje, produbljavanje i ubrzavanje međuzavisnosti u svim aspektima savremenog društvenog života
– od kulture do kriminala, od financija do duhovnosti“2. Za Fridmana, globalizacija se može

1	Jan Aart Scholte, Globalization. A critical introduction,London:Macmillan, 2000, str. 46.
2	David Held. Et al., Globl Transformation, Cambrige: Polity Press, 1999.

8

shvatiti kao „integracija tržišta, država–nacija i tehnologija u do sada neviđenom stupnju koji omogućava pojedincima, korporacijama i državama–nacijama da protežu širom svijeta dalje, brže, dublje i jeftinije nego ikad prije (...) širenje slobodnog tržišta kapitalizma do svake zemlje na svijetu“3. Gidens globalizaciju shvata kao „intenzifikaciju društvenih odnosa na svjetskom planu, koja povezuje udaljena mjesta na takav način da lokalna zbivanja uobličavaju događaji koji su se odigrali kilometrima daleko“4.

Teorijsko protivljenje o globalizaciji
Širok je skup pitanja u vezi s kojima postoje teorijska protivljenja o globalizaciji i taksativno ćemo navesti samo neka koja najviše zaokupljaju naučnu javnost: šta je globalizacija?, to je stari ili novi proces!, ukida li ona koncept nacije–države?, donosi li ona blagostanje ili je samo novi oblik kolonijalizma, koji sobom donosi proklestvo siromaštava!, da li je ona stvarnost ili zamišljena stvar?. Na osnovu navedenog teksta, odgovarajući na postavljena pitanja, zaključujemo da globalizacija predstavlja djelovanje koje prelazi lako teritorijalne granice, tj. ona je društveni proces u kome dolazi do udruživanja država, regija u jedinstven sistem ljudske zajednice. Teorijskog protivljenja nema kad analiziramo tipologiju globalizacije (najbolja, po mom mišljenju, jeste Urliha Becka: prvi tip gospodarski; drugi informatičko-tehnološki; treći govori o univerzalnim vrijednostima npr. demokratija i ljudska prava; četvrti tip analizira globalnu kulturnu industriju; peti policentričnu svjetsku politiku; šesti je u svjetskom osiromašenju; sedmi u globalnom razaranju i uništenju prirode; osmi je u transkulturnom konfliktu5), ali jedno od pitanja koje izaziva nedoumice, teorijska sporenja i protivljenja je: globalizacija je stari ili novi proces? Veliki dio autora ovaj proces vezuje isključivo za suvremenost. Nisu rijetki oni koji tvrde da se globalizacija pojavila i da funkcioniše posljednjih dvadeset godina, postoje i teoretičari koji kažu da ona nije ništa novo. Mnoštvo je dokaza u prilog hipotezi kako se radi o društvenom procesu sa dugom historijom. Konkretno, u dugom historijskom globalizacijskom procesu moguće je precizno odrediti nekoliko historijskih perioda. Prvi od njih se pojavljuje sa rađanjem modernog evropskog društva, vremensko određenje je tokom 16. stoljeća, u vrijeme kad globalnom svjetskom scenom dominira i gospodari evropsko društvo, koje doživljava proširenje, raširenost teritorija, zatim  ekonomsko-tehnološku  i  vojnu  dominaciju.  Druga  perioda  nastaje  ekspanzijom

3	Thomas I. Fridman, The Lexus and the Olive Tree: Understanding Globalization, New York: Ferrar, Straus
& Giroux, 1999, p. 7–8.
4	Entoni Gidens, Posledice modernosti, Beograd, 1998, str. 69.
5	Urlih Beck, Globalisierung, Frankfurt, Suhrkamp, 1998, str. 29.

9

industrijske revolucije, sredina 19. stoljeća, i traje do Prvog svjetskog rata. To je vrijeme procvata međunarodne trgovine, koja ima progresivne stope rasta. Poznato nam je to vrijeme velikih migracijskih kretanja radne snage stanovništva (eklatantni su primjeri u pravcu Amerike i Australije). Oba navedena procesa su zaustavljena (mislimo na slobodnu trgovinu i kretanje ljudi), jer se pojavljuju sukobi između velikih sila, ekspanzija brutalnih nacionalizama, koji kulminiraju u Prvom svjetskom ratu i formira se autoritativni sistem SSSR-a, koji je bio totalna suprotnost zapadnom ekonomskom i političkom sistemu. Na koncu, posljednja velika etapa globalizacije počinje završetkom Hladnog rata, a proces progres dobija padom Berlinskog zida. Karakteristična obilježja ove faze su tehnološko-informatička revolucija, globalna ekonomija, globalna kultura i nenacionalni politički sistemi.
Ako uporedimo društva danas s onim iz prošlosti, npr. u drugoj polovini 19. stoljeća, zaključujemo da postoji veliki nivo sličnosti. Stepen otvorenosti i integracije međunarodne ekonomije je danas niži nego u navedenom periodu ili u prvom desetljeću 20. stoljeća. Prihvatimo li ovo mišljenje logičan zaključak je da, sadašnji stepen globalizacije nije, kako se često misli, nešto novo do sada neviđeno. Zaključujemo da današnja globalizacija predstavlja općenitost, ukupnost kapitalističkih socijalnih odnosa. Novost je razmjera globalizacijskih aktivnosti, mnogo je šira no u prošlosti, kada su objektivno bile ograničene na uski krug ljudi. Načinili bismo neoprostivu grešku da globalizaciju danas svodimo samo na njenu ekonomsku dimenziju, kao i onu u prošlosti, jer ona ima ishodište u kapitalnim investicijama, trgovini, kompanijama (oecoglobal), manifestuje se kroz rad vlade, političke stranke, civilnog društva (poliglobal), u oblasti komunikacija, brz protok informacija (infoglobal), rast svjetskog stanovništva ili migracije (demoglobal), o jeziku na svjetskom nivou (linguaglobal), uticaj kultura (etnoglobal), raspored prirodnih bogastava (geoglobals).
Kada društvena misao razmatra fenomene globalizacije, bitne su briljantne analize problema koji sve više postaju planetarni, njemačkog filozofa Karla Jaspersa: „Čini se da tehnički i gospodarski problemi postaju planetarni. Zemaljska kugla nije samo postala preplitanjem svojih gospodarskih odnosa i mogućim jedinstvom tehničkog ovladavanja opstankom; sve je više ljudi vidi kao jedan zatvoren prostor, u kojem se oni zadužuju kako bi razvijali svoju povijest.“6 Iza ovih rečenica krije se nešto mnogo složenije, nešto drugo čemu se ne trebamo radovati, jer Jaspers nam želi ukazati na proces izjednačavanja života na Zemlji. On  se  oštro  suprotstavlja  procesu  ravnanja  i  pojednostavljenja  i  u  tom  smislu  navodi:
„Pojednostavljenjem planeta počeo je proces niveliranja, što izaziva grozu. Ono što danas

6	Karl Jaspers, Duhovna situacija vremena. Zagreb: Matica hrvatska, 1988. str. 82.

10

postaje općim za sve, vazda je površno, ništavno, ravnodušno. Ljudi se trude oko tog niveliranja, kao da ono čovječanstvu donosi slogu.“ (Isto, 83). Sama globalizacija kao nivelacija doprinosi nestanku razlika kulture i identiteta. Na svoj način, vrlo slikovito, Jaspers to opisuje:
„U tropskim plažama i sjevernjačkim ribarskim selima gledaju se filmovi svjetskih velegradova. Posvuda je odjeća ista. Maniri u ophođenju, jednaki plesovi, isti sport, iste natuknice jezičke kaše smiješane iz prosvetiteljstva, anglosaksonskog pozitivizma i teološke revolucije, osvajaju kuglu zamaljsku.“ (Isto, 82). Proces globalizacije utječe na razvoj demokracije i ostvarivanja ljudskih prava, tako da u empiriji često se koristimo sintagmom globalno civilno društvo. Stvaraju se i razvijaju globalni mediji koji, uz svestranu primjenu elektronskih sredstava, pretvaraju svijet u globalno selo. Kao primjer navodimo globalnu televiziju CNN, koja oblikuje, stvara svjetsku javnost, koja se naročito mobilizira za određene ciljeve, te često kažemo da politika koja nastaje putem globalnih medija je svjetska politika, tj. dolazi do globalizacije politike. Ali, suština je nešto drugačija, pitanja globalizacije, stvaranje nacionalnih država, regionalna podjeljenost rijetko se postavljaju. Nama se nerijetko čini da se radi o novom svjetskom poretku, a u suštini, radi se o vjerovatnoj borbi za moć, za dominaciju, za prirodne resurse, kojih je svakim danom, nažalost, sve manje, jer nam je historija dokazala da osvajanja i ovladavanje svijetom ima samo jedan cilj – uspostavljanje svjetskih centara moći. Rim, Bizant, Osmanlijsko carstvo, evropski kolonijalizam 16–20. stoljeća, kad su se Evropljani proširili na cijelu planetu, samo je dalo puni doprinos da zapadna kultura dosta postane svjetska kultura, koju i danas uživamo. Cilj je uvijek ostao isti, otkrivanje i osvajanje novih svjetova, novih teritorija, a svi ti oblici globalizacije trebali su dovesti do smjene vodećih, i nastanku novih, svjetskih sila. Navedeni dio teksta možemo zaključiti: globalizaciju su uvijek pratila određena znanja, vještine, nova otkrića, naučna i tehnička dostignuća, nove tehnologije, i na kraju smo stigli do 21. stoljeća, kada svijet zahvaljujući informatičkim i komunikacijskim tehnologijama postaje tijesno područje u kome se formiraju tri globalne trijade: Sjeverna Amerika, Evropa i istočna Azija.7 Analizirajući svjetski društveni fenomen, globalizaciju, ne možemo da ne istaknemo Ameriku kao globalnu silu. Potvrda ovoj našoj tvrdnji je Clintonova rečenica (govor 27. 01. 1998. god.), parafraziram – Dame i gospodo, naša Unija je jaka. – Analiza ove rečenice potvrdila je da Amerika i u 21 stoljeću, želi zadržati dominantnu ulogu, da izgleda još blistavije, naprednije, da ima ulogu globalnog vođe, da dolazi do amerikanizacije života, da ima predvodničke uloge. Kritičniju sliku Amerike napisao je Zbigniew Brzezinski u

7	Koncepcija rada nam ne dozvoljava da ulazimo u analizu kako se ekonomska moć prelijevala, historijski, iz Evrope u Sjevernu Ameriku, potom u daleku Aziju, koja izaziva tektonske zamjene uloga u savremenom svijetu, dakle, svjesno ostavljamo ove teme nekom mladom magistrantu da se znanstveno dokaže.

11

knjizi „Izvan kontrole – Globalna previranja uoči 21. stoljeća“. Novi politički događaji u svijetu, gospodarske i finansijske krize, pandemije virusnih bolesti, stvaranje globalne zajednice, pokazale su da svijet ima itekakvih problema, a globalna sila nije djelotvorna, jer globalizacija svijeta snažno utječe na regionalizaciju i dalje razdjeljivanje svijeta. Navedeni problemi koji dominiraju ukazuju da je teško ostvariti totalnu kontrolu u svjetskoj politici, jer postoje interesi i drugih država u međunarodnoj zajednici. Amerika nema konkurenta, ima globalni vojni uticaj, ali Zbigniew Brzezinski navodi i neke njene nedostatke, – zaduženost, trgovinski deficit, niska stopa štednje i ulaganja, industrijska nekonkurentnost, neodgovarajuća zdravstvena zaštita, loše srednjoškolsko obrazovanje, gramzivi treći stalež, parazitska opsjednutost parničenjem, produbljivanje rasnih problema, rašireni kriminal, masovno uživanje droge, beznađe, širenje seksualnih sloboda, slabljenje građanske svijesti, koloaps političkog sistema itd. Svi navedeni nedostaci mogu nas navesti da u praksi globalizacija uzrokuje modernizaciju, tako da se u podtekstu razvija teza da globalizacija predstavlja ujednačavanje zemalja tradicionalnih zajednica u dodiru sa razvijenim Zapadom. Ovi teoretičari imaju stav da je globalizacija put i način da se oni pozapadnjače. No, poznato je koje su teškoće tranzicijskih zemalja gdje je došlo do osiromašenja širokih slojeva društva, korumpiranosti političkih elita i sloma političke države. Šansa za tranzicijske zemlje što faktore proizvodnje: prirodne resurse, kapital, tehnologiju i rad, kao i usluge, pokreće i razmješta po široj društvenoj zajednici. Kapitalisti, vlasnici sredstava za proizvodnju, ostvaruju dobit, tj. bogate se, prebacujući kapital i tehnologiju s mjesta na mjesto, često i na druge kontinente, gdje su jeftiniji, gdje se može ostvariti veći profit, gdje je proces proizvodnje racionalniji, ekonomičniji. Tehnologija u razvijenim zemljama nije više u središtu privrednih aktivnosti tih zemalja, već se izmješta i koristi tamo gdje će stvoriti najviše kapitala. Cijene roba i rente postaju ujednačenije. Na prvi pogled nam se čini da bi zemlje u razvoju i srednje razvijene, i nerazvijene zemlje, mogle imati više koristi od globalizacije nego razvijene zemlje. Da li je ova konstatacija tačna, potvrđuje nam odluka Evropske unije koja pokazuje da se ona iznutra integrira, a prema vani zatvara (da vas podsjetimo na primjere Makedonije, Bosne i Hercegovine, koje se i danas nalaze na čekanju u EU). Evropska unija izjednačava globalizaciju u privrednoj sferi sa globalizacijom kulture, a posebno apostrofiramo strah od konstantnih nekontrolisanih migracija iz Sjeverne Afrike, Bliskog i Dalekog Istoka, u uslovima nezaposlenosti i ksenofobija, polako ali sigurno pretvara Evropu u svijet za sebe. Dugoročni interes Evropske unije bio bi otvoriti svoje tržište, poljoprivrednim i industrijskim privrednicima, i na taj način stvoriti veliko zajedničko tržište, ostvariti svoje interese i obezbjediti uslove da pobjedi u svjetskoj gospodarstvenoj utakmici. (Pojava standarda ISO9000). Kada političke odluke određuju ekonomsku politiku, tada dolazi

12

do strašnog odliva kapitala, npr. Kompanija Asea Brown Bovery otkrila je kvalitetnu radnu snagu u istočnoj Evropi koja je spremna raditi za 3$ po satu, dok je u Njemačkoj cijena radnog sata 30$. Ova kompanija je zatvorila hiljade radnih mjesta u Evropi, zatim je otvorila 21000 radnih mjesta u istočnoj Evropi.

Globalizacija – prokletstvo ili blagoslov
Brojne rasprave u svijetu podjelile su naučnike društvene provenijencije (sociologe, ekonomiste, filozofe, političare, historičare). Pojedini analitičari smatraju i tvrde da je globalizacija nužnost, objektivan proces, svjetski proces koji stvara političku sliku svijeta, to je proces koji se ne može zaustaviti. Navedene tvrdnje i njihovi tvorci smatraju da je globalizacija proces koji ide ka društvenom progresu blagostanja u svim njegovim oblicima (tehnološkim, ekonomskim političkim, naučnim, kulturnim, jezičkim, klimatskim), koji doprinose da svi postaju bogatiji, bogati i siromašni. Doprinosi li globalizacija blagostanju ili je ona, suprotno, novi oblik kolonijalizma? Ovo je centralno, možda i najvažnije pitanje teorijskog istraživanja i sporenja. Jedna napomena je bitna. Govori li se o pozitivnom ili negativnom uticaju globalizacije, po pravilu se radi o njenom utjecaju i učincima na demokratiju, ljudska prava i prava manjina, socijalniu pravdu, siromaštvo, glad, ekologiju, očuvanje bio-raznolikosti, na mir. Odgovori na navedene cjeline su radikalno suprotstavljeni. Za jedne, globalizacija je proces u kome dobivaju svi, a za druge npr. pristalice antiglobalizacijskog pokreta, u pitanju je samo novi oblik kolonijalizma. Globalizacijom se nastoji ostvariti postulat kako ona realizuje uslove za pravi svjetski razvoj, jer se njenim ostvarenjem značajno poboljšavaju i životni uslovi u gotovo svim zemljama. Izvještaj Svjetske banke iz 2002. godine apostrofira uspjeh globalizacije u smanjenju siromaštva u zemljama Trećeg svijeta, koje su uspjele u znatnoj mjeri da se integrišu u tokove svjetske ekonomije. Umjesto zaključka, globalizacija nudi bogatiji život, za bogate ljude, i realan put iz siromaštva za siromašne ljude u svijetu. Istovremeno ona povećava sigurnost građana u odnosu na državu, i na taj način povećava građanske individualne slobode. Pripadnici antiglobalizacijskog pokreta na globalizaciju gledaju dijametralno suprotno. Smatraju da je u pitanju proces „u kojem korporacije premještaju novac, tvornice i proizvode još većom brzinom u potrazi za jeftinom radnom snagom i sirovinama, te vladama koje su voljne zanemariti zakone za zaštitu potrošača, radnika, i prirode.“8 Drugi pak, smatraju da   je   globalizacija   projekt   dominacije   Zapada,   njegove   imperijalističke   politike   i
„amerikanizacije“ svijeta. Za pojedine analitičare, globalizacija je integracija svijeta i stvaranje

8	Mark Ritchie, Globalization vs. Globalism. URI.: http: //www.itcilo. (31.03.2004. god.).

13

svjetske ekonomije i kulture, za druge je ona podjela i sukob civilizacija. Optimisti tvrde da je ona civilizacijski napredna, dok je za pesimiste destruktivna sila, koja još više produbljuje razlike između bogatih i siromašnih, i samim time stvara uslove da bogati budu još bogatiji, a siromašni još siromašniji. Suština problema je što postoji mišljenje da je globalizacija projekt dominacije Zapada, nova imperijalistička politika, „amerikanizacija“ svijeta. Ali, cilj globalizacije je ulaganje u infrastrukturu i službe koje treba da doprinesu daljem razvoju trendova – putne mreže, slobodnih carinskih zona, kompjuterizaciji, modernoj opremi, novim tehnologijama u proizvodnim halama, specijalizaciji pojedinih privreda i zemalja za djelatnost u kojima imaju prednost i perspektivu u budućnosti. Interesantno je da danas postoje procesi demokratizacije globalnog poretka, istina ovi procesi su spori, često ih prati otpor pojedinih država   i   nacija.   Naš   odgovor   na   rizik   od   autoritarne   globalizacije   ne   treba   biti
„antiglobalizacijski fundamentalizam“ tj. izolacija. Globalizacija treba da manifestuje svoje stvaralačke dimenzije, da stvori uslove za pretpostavke ostvarenja pozitivnih reformskih projekata, koji sistematično odgovaraju svim izazovima svakodnevnog razvoja ljudskog društva na Zemlji. Prilikom ostvarenja reformskih projekata moramo pažnju usmjeriti na činjenice: 1. novi odnos u korelaciji priroda–društvo, jer smo svjedoci konstantnog devastiranja prirode, nemilosrdnog eksploatisanja prirodnih resursa, što za posljedicu ima ekološku katastrofu (promjena klime, poplave, zemljotresi). Šta čovjek treba utvrditi? Prvenstveno: ciljeve proizvodnje, definisati i odrediti potrošnju, odabrati tehnologiju u skladu sa ekološkim kriterijima. 2. poduzimanje mjera u ekonomskoj sferi npr. poništavanje dugova siromašnim zemljama, izdvajanje sredstava za razvoj siromašnih zemalja, kontrola kretanja kapitala i dr. Navedene mjere imale bi samo jedan rezultat, a to je smanjenje siromaštva i bijede stanovništva. U ovom kontekstu transnacionalne kompanije, sticanjem profita trebaju da porade na obnovi morala i humanističkih vrijednostti (socijalna skrb, zdravstvena zaštita, obrazovanje). 3. nužno je provesti demokratizaciju političkog života, počev od lokalne zajednice, lokalne samouprave preko nacionalne države, do demokratije na globalnom nivou, koja podrazumjeva učešće države u nadnacionalnim institucijama. 4. međusobno susretanje civilizacija i nastanak nacionalnih kultura.

14

Prednosti i nedostaci globalizacije

PREDNOSTI	
NEDOSTACI	
nova tržišta	novi konkurenti	
nove mogućnosti ulaganja	nova tržišta, odnosno uslovi poslovanja (zakonodavni, politički, ekonomski, kulturni)	
pristup	novim	tehnologijama,	novim
tržištima rada, kapitala, sirovina i sl.	veliki logistički problemi	
veća produktivnost i organizacijska uspješnost dovodi do višeg standarda	nema univerzalnih menadžerskih praksi i pristupa (upravljanje organizacijama i ljudima treba prilagoditi okruženju)	
iskorištavanje obujma ekonomije		

Osnovni pozitivni i negativni aspekti globalizacije
Pozitivni aspekti globalizacije su: Globalizovana i modernizovana privreda zahtjeva novi, viši oblik obrazovanja kvalifikovane radne snage. Ljudski resursi i znanje predstavljaju najvažniji prirodni rasurs za privredni razvoj i razvoj ljudskog društva. Aspekt znanja je vrlo bitan, jer utječe na nužnu informacionu saradnju pojedinih zemalja i kompanija u okviru šire regije. 2. Ujednačavanje uslova domaćih i stranih ulaganja u procesu globalizacije, težište ulaganja je u naučno-istraživački, kreativni rad, prihvataju se nove ideje i pronalasci, kao i njihova raspodjela prema sektorima uz usaglašavanje carinskih propisa, uslova proizvodnje i poduzetništva. 3. Ubrzan razvoj zemаlja i regiona, modernija infrastruktura koja omogućava stvaranje novih proizvodnih kapaciteta, na ovaj način pojavljuju se uslovi za veće zapošljavanje stanovništva. 4. Povećava se sloboda kretanja roba i kapitala – liberalizacija snažno utječe na kreiranje ekonomskih prilika u državi, naročito onih država koje su u razvoju ili tranziciji, a tehnološki procesi i komunikacije ukidaju barijere za međunarodne tokove roba i kapitala. 5. Povećana su strana ulaganja u rentabilne privredne grane, kreditiraju se mala i srednja preduzeća. 6. Jača identitet međunarodne kompenzacije, što ima za posljedicu otvaranje globalnog poslovanja, koje omogućava kompanijama kombinovanje domaćih i inostranih marketing aktivnosti.

15

Negativni aspekti globalizacije: 1. globalizacija dovodi do ukidanja ekonomskog i političkog suvereniteta zemlje, jer u međunarodnim odnosima, nažalost, sila ima prednost u odnosu na pravo. Sjedinjene Američke Države (SAD) su najmoćnija država, stoga međunarodni ugovori traže ograničenja te moći. SAD se iscrpljuju u širenju slobode i demokratije u svijetu, konstantno tvrdeći da se američka moć nalazi u ljubavi prema slobodi, a ne u svemoćnoj snazi. Kao globalna sila ona ne priznaje međunarodne sporazume, pa čak ni ekološke, klimatske sporazume, ipak kao takva postavlja se za pokretača globalizacije i čuvara svjetskog poretka.
Globalizacija je prouzrokovala porast moći, naročito moći novca. SAD i njene kompanije lansirale su tezu – kapital nema otadžbinu, – a tamo gdje novac postaje dominantan, sve etičke i kulturne vrijednosti padaju u zaborav. Čovječanstvu prijeti opasnost od novog oblika kapitalizma koji diktira ekonomski razvoj, koji stvara socijalne probleme, istovremeno zemlje u razvoju su samo tržište jeftine radne snage, a politička ekonomija nam je davno razotkrila činjenicu da cijenu radne snage određuje vlasnik sredstava za proizvodnju, tj. kapitalist. Najvažnije za zemlje u razvoju je da nemaju mogućnosti i uslova da promjene svoju poziciju.
Redovna pojava je disciplinovanje zemalja članica na sprovođenju odluka donesenih u centrima ekonomske i političke moći. Poznato je da se konflikti između država riješavaju u skladu sa međunarodnim pravnim normama. Praksa pokazuje da Ujedinjene nacije i Savjet bezbjednosti svoje rezolucije donose na osnovu odluka najmoćnijih zemalja, nerijetko kroz prijetnje i sankcije. Umjesto da globaalizacija proklamuje i širi pluralizam i uzajamno uvažavanje država i civilizacija, svjetskom scenom se raspiruju vjerski, nacionalni i kulturni sukobi. Najrazvijenije svjetske zemlje vrše nametanje kulturnih obrazaca, načina života uz poništavanje kulturnog identiteta i specifičnosti. Države bi trebale da prevaziđu uski nacionalizam i da nas Ujedinjene nacije pretvore u istinsku svjetsku zajednicu. 4. Najrazvijenije zemlje određuju model društvenog razvoja, kulturne obrazce i način života. Društvene nauke, prvenstveno sociologija, imaju složen zadatak da razotkriju snage i granice globalizacionog trenda i daju smjernice valjanog razvoja ljudskog društva u 21. stoljeću. Tumačenja učinka globalizacije, polazeći od podjele „zli Zapad“ i „duševni Istok“, nije dobra, jer postoji samo svijet hijerarhijske globalne moći. Danas je dominantan Zapad i ova slika se može izmjeniti, ali i tada će postojati jezgro država koje u svojim rukama drže i upravljaju polugama svjetske moći i, sa druge strane, nalaze se zavisne države. Zar, nije smjela tvrdnja da će svijet jednog dana postati harmonična zajednica putem globalizacije. Globalizacija pokazuje da racionalni razvoj nije moguć nasuprot „zapadnom vjetru“, ali nije moguć ni kao puko podržavanje tih društava, nije moguć unutar ekonomskih i socijalnih kriza. Susrećemo se sa teškim pitanjem: ako je opšte stanje zemalja u razvoju i tranziciji teško, mogu li one slijediti zapadni model, a da izbjegnu

16

položaj da postanu položaj periferija periferije, sa primjesama razvoja nerazvijenosti, balkanizacije, latinoamerikanizacije. Zbog toga kažemo da se zapadni model mora rasčlaniti, zatim odabrati varijantu koja odgovara (pod kojim uslovima i kombinacijama), konkretnom društvu. To pojašnjava da tražimo rješenja koja nisu imitacija drugih, tuđih, modela, nego rješenja treba da predstavljaju rezultat istorijskih inovacija i vlastitog znanja. Prvo treba onemogućiti „crni kapitalizam“, zatim treba obezbjediti uslove za privredni i opšti oporavak, i da se cijela zemlja aktivnije angažuje u globalizaciju kao subjekt vlastitog razvoja. Mnoštvo pitanja se otvara: kako slijediti ono što se mora, a izbjeći zamke potčinjavanja vlastite zemlje i naroda, kako sačuvati matični subjektivitet, vlastiti nacionalni i kulturni identitet, pritom ne zapasti u vješte zamke samoizolacije. 5. Primjena transfernih cijena (to su cijene po kojima se u sastavu kompanije odvijaju poslovne operacije). One mogu biti znatno iznad ili ispod svjetskih cijena, tako da kompanija može kasno prikazati gubitak u poslovanju, znamo da se na gubitak ne plaća porez, tako veliku štetu ima zemlja u kojoj kompanija posluje. Važan negativan efekat globalizacije je što ona donosi standarde za cijeli svijet, određuje sa na glavnu ekonomsku dominaciju, a sve ostale (ekološku, kulturnu, političku, društvenu) pominje samo kao podređene dominacije svjetskog tržišta. Problem je što su zemlje povezane tvrdnjom „što je na Zapadu univerzalizam, u ostalim je imperijalizam“. Demokratija se promoviše, ali ne ako dovodi islamske fundamentaliste na vlast. Ljudska prava su izvor sporova u Kini, ali ne i u Saudijskoj Arabiji. 6. Najpogubniji negativnin aspekt globalizacije je širenje (pandemično) ekonomskih kriza i drugih negativnosti u pojedinim dijelovima društva (organizovani kriminal, terorizam) na cijeli svijet. Najveća divergencija bogatog i siromašnog svijete je umjesto da globalizacija služi konvergenciji, smanjenju razlika, razlike se neprekidno produbljuju. Za zemlje u tranziciji dileme nema treba li se uključiti u taj proces ili ne. Pitanje je samo na koji način to učiniti. Globalizacija je ubrzala svoj razvoj poslije nestanka socijalističkih planskih ekonomija, što je dovelo postsocijalističke zemlje da zavise od svjetskih ekonomskih centara političke moći. Ona je proces pluralizacije svijeta po normama i pravilima, a zasniva se na zajedničkim interesima kapitala i političke moći.

Korporativni interesi, pandemija i globalizacija
Epoha nastajanja svjetskog društva tj. globalnog poretka ne svodi se prvenstveno na borbu za i protiv globalizacije. Stvarni sukob se vodi oko socijalne prirode i historijske forme globalizacije. Kakav će oblik i formu dobiti globalizacija, da li humaniji i društveno odgovorniji aspekt ili nehumaniji i „profitabilniji“ aspekt, da li demokratičniji ili možda autoritaran lik, oko

17

toga se lome koplja. Navedene aspekte globalizacije možemo upoređivati, analizirati i pratiti
na ilustrativnom primjeru pošasti koja hara svijetom, Covid-19.
Jedan od uzroka zašto je autor ovog teksta razmišljao i odlučio na napiše rad o globalizaciji sa aspekta da li je ona blagoslov ili proklestvo, jesu spoznaje da svijetom danas suvereno vladaju problemi sa Covid-om, a s druge strane su teškoće sa vakcinama. Uznemirujući pokazatelji su da bogate zemlje uspješno obavljaju aktivnosti zaštite svog stanovništva, afričke zemlje, nerazvijene, siromašne, one koje se, najblaže rečeno, nisu najbolje snašle obrevši se u pandemiji. Bosna i Hercegovina pripada toj drugoj skupini zemalja. Naručene i plaćene vakcine nismo dobili. O tome se kod nas puno govori i piše proteklih mjeseci. Međutim, osjeća se nedostatak uvida u širu globalnu, konstelaciju odnosa. Sadašnji odnos ponude i potražnje vakcine je zabrinjavajući. Proizvodnja vakcina (ponuda) krajem aprila iznosila je nedovoljnih 1.2 milijarde doza, a potrebe (tražnja) je 10–15 milijardi doza za zaustavljanje širenja virusa. Ako se postojeća opskrba tržišta nastavi, stanovništvo u zemljama u razvoju imunizaciji se može nadati tek 2023. godine. Stoga je dobra vijest odluka administracije američkog predsjednika Joea Bidena o pridruživanju SAD grupi od 100 zemalja zagovornica izuzeća od subrogacija (odricanje od nadoknade za stupanje u nečije pravo) – opozvana su pravila Svjetske zdravstvene organizacije (SZO) o zaštiti intelektualnog vlasništva, patenata, u pogledu vakcine Covid-19. Pravne mjere se poduzimaju prema zemljama koje odobravaju prinudno licenciranje, tj. dopuštaju proizvodnju patentiranog proizvoda bez prethodne saglasnosti vlasnika patenta. Time se praktično na mala vrata uvodi monopol u proizvodnji vakcina i medicinskog materijala za liječenje i dijagnozu. U čemu je problem? Glavni manjak vakcine protiv koronavirusa većinom je vještačke prirode, jer tvornički proizvođači vakcine odbijaju ustupiti tehničko znanje za proizvodnju nastojeći očuvati monopol i profite. Nijedan orginator (proizvođač) vakcine nije putem SZO dobrovoljno ustupio svoju tehnologiju siromašnim zemljama. Odbačeni su svi zahtjevi kvalificiranih farmaceutskih kompanija za proizvodnju vakcina sa licencom originatora. Doskorašnja obećanja kompanija o dodjeli doza vakcina Covaxu za najrizičnije kategorije stanovništva siromašnih zemalja, ne mogu poslužiti kao zamjena za ustupanje proizvodne tehnologije, jer te količine neće značajno utjecati na ukupnu globalnu ponudu.
Cilj farmaceutskih korporacija profitno orijentisanih i primarno fokusiranih na zaradu, nije globalno zdravlje, već: zadržati što više tržišne moći, što je duži vremenski period, što duže vremena, radi dostizanja maksimalnog profita. Nekoliko je neprihvatljivih argumenata farmaceutske industrije da je okvir SZO fleksibilan, da ne spriječava pristup tehnologiji, s druge strane, tvornicama u zemljama u razvoju nedostaju sredstva za proizvodnju vakcna. Signali sa

18

tržišta ukazuju na to da angažovanje Bidenove administracije može rezultirati većim količinama vakcina uz pad njihovih cijena, ali i korporacijskih profita. Argument o manjku vještina za proizvodnju vakcina u zemljama u razvoju ne stoji. Sporazum američkih i evropskih proizvođača vakcina sa Serum institutom u Indiji, najvećim svjetskim proizvođačem vakcina, govori u prilog činjenici da takvi Instituti nemaju problema sa pokretanjem novih proizvodnji vakcina. Stručne procjene govore da 250 firmi u svijetu posjeduje proizvodni potencijal za podizanje ukupne ponude vakcina. Sa njihovih proizvodnih traka, za tri do četiri mjeseca, počela bi proizvodnja vakcina. Procjene govore da bi preusmjeravanje dnevnih troškova redukcije Covida-19 u razvijenim zemljama, na izgradnju kapaciteta na tvorničku proizvodnju, rezultiralo dovoljnim obimom proizvodnje za svo stanovništvo svijeta u toku jedne godine, uz cijenu od po 2 dolara po jednoj dozi. Farmaceutske korporacije prigovaraju da preduzeća u zemljama u razvoju ne zahtjevaju odlučne licence, jer vakcina sadrži više od 100 komponenti iz cijelog svijeta, i svako koordiniranje je nemoguć poduhvat.
U zemljama i lokalnim kompanijama još jedan faktor ima važnu ulogu u manjku ponude vakcina, a to je strah. Mnogi strahuju da će im se obustaviti pomoć ili nametnuti sankcije ukoliko posegnu da budu konkurencija američkim i evropskim farmaceutskim korporacijama. Uprkos raznim teškoćama proizvođači vakcina će zaraditi veliki novac; prihodi od vakcina Pfizera i Moderna u 2021. godini se projeciraju na oko 15 do 18 milijardi dolara, premda su ove i druge kompanije koristile subvencije i javne programe finansiranja neophodnih fundamentalnih istraživačkih projekata, bez kojih bi vakcine mnogo kasnije dospjele na tržište. Jasno je da tvornički proizvođači lijekova neće ostati bez visokih profita, jer se očekuju buduće velike narudžbe vakcina po visokim cijenama za potrebe godišnjih vakcinacija, koje će biti prodane prvo bogatim zemljama. Argumenti farmaceutske industrije pominju globalne odnose moći, koji Kini i Rusiji treba da dopuste jeftin pristup američkoj tehnologiji.
Vakcina nije američki izum. Naučna istraživanja o virusologiji odvijaju se već desetljećima od Turske do Engleske, Indije, Malezije, Bangladeša itd. Kina je i sama daleko odmakla u razvoju vlastite vakcine. Kao sociolog, pomno, strpljivo skupljajući informacije i znanja o Covidu-19, autor je slobodan zaključiti sljedeće: 1. U početku pandemije nije bilo solidarnosti između država, zabilježeni su slučajevi da je Francuska zbog ogromnog broja oboljelih, nedostatkom bolničkih kapaciteta, izmjestila svoje bolesne građane u Njemačku, koja ih je prihvatila, stacionarno liječila, ali i uredno fakturisala troškove, i debelo naplatila. Istina je da se međudržavna solidarnost kasnije počela ispoljavati kroz donacije, doze vakcina, što nije dostatno. 2. Interesantno je da su male države poput Tajvana, Kambodže, itd., najbolje zaštitile  svoje  građane.  Dobra  pravovremena  pripema,  dovoljni  zdravstveni  kapaciteti,

19

kvalitetan medicinski kadar, disciplina, stručna informacija stanovništvu, jeste dobitna kombinacija protiv pandemije. Uplitanje politike je strogo zabranjeno. 3. Pandemija Covid-19 je pokazala da početkom, tokom i danas svijet, regionalne i lokalne zajednice nemaju lidera. Sjetite kako su nas pojedinci, da ne kažem državnici, sredstvima mas-medija uvjeravali kako nema opasnosti, pojavio se bezazleni virus itd. Ali kad je pojava poprimala zabrinjavajuće razmere, čovječanstvo je počelo da traži rješenja. Analize pokazuju da naučnici, stručnjaci moraju da zauzmu svoje mjesto u ljudskom društvu, neznalicama, neobrazovanim, nekompetentnim, kvazi liderima, nedovršenim doktorima, nema mjesta u svakodnevnoj djelatnost, životu, jer je praksa pokazala da svaka greška ima visoku cijenu – ljudski život. 4. Pandemija je pokazala da nema lijeka, najbolji lijek je vakcina. Sa dnevnim infekcijama koje obaraju rekorde u nekim djelovima svijeta, pojavljuju se mutacije virusa, irski, indijski, uz prijetnje ljudima na zemlji. Naučnici iz cijelog svijeta, uz podršku temeljnih nauka, razvijaju nove vakcine sa jednim ispravnim ciljem: da svi ljudi u svijetu imaju suštinsku korist od lijeka. Farmaceutskim korporacijama ne smije se dopustiti da postavljaju profitne interese ispred čovjekova života.

Ukida li globalizacija koncept nacije–države
Pitanje teorijskog sporenja jeste, bez dileme, ukida li globalizacija naciju–državu? Rasprostranjeno  je  mišljenje,  koje  zastupaju  hiperglobalisti,  koje  se  svodi  na  tvrdnju:
„globalizacija je nova epoha u ljudskoj historiji u kojoj su nacije–države postale neprirodne“9, države više nisu važne, jer će njihovo mjesto da zauzmu nadnacionalni, umreženi svjetski imperij. Posljedica ove hipoteze je tvrdnja kako treba u relativno bliskoj budućnosti da nestane nacionalnih proizvoda, tehnologija, nacionalnih korporacija i industrija, tj. države dijelom gube svoje društvene funkcije ili u potpunosti nestaju. Prva faza je nestanak državne kontrole nad osnovnim elementima privredne politike. Sa navedenim tvrdnjama se ne slažu mnogi, oprečnih mišljenja ima kao i uvijek kad se diskutuje o društvu ili državi, koji imaju stav da država ima najvažniju ulogu u internacionalizaciji ekonomije. Informacijsko doba je povezano sa deteritorijalizacijom ekonomskih, i ne samo ekonomkih, aktivnosti (kao što su proizvodnja i financijsko poslovanje) koje dobivaju sve više globalnu i transnacionalnu dimenziju. Mišljenje je da se nacionalne ekonomije preobražavaju procesom ekonomske globalizacije drastično toliko  da  se  nacionalni  ekonomski  prostor  više  ne  podudara  sa  nacionalnim  i  državnim

9	David Held, et. Al. Global Transformation, Cembrige: Polity Press, 1999, str. 3

20

granicama. U tako globaliziranoj ekonomiji, proizvodnja, koja prevazilazi granice pojedinih država, trgovina, zatim financijsko poslovanje, čvršće su uvezani nego neke tradicionalne vrijednosti, koje povezuju društvene zajednice na raznim kontinentima. Savremena globalizacija ponovo izgrađuje ili „re- dizajnira“ moć, funkcije i autoritet nacionalnih vlada. Ne dovodi se u pitanje pravo države da kontroliše ono što se dešava na njenoj teritoriji, sa poimanjem suvereniteta i integritata, treba korespondirati međunarodne institucije. Globalisti se brane argumentacijom da se najveći dio trgovine obavlja unutar regionalnih blokova Evropske unije, ASEAN-a u Aziji, MECROSUR-a u Južnoj Americi itd. Osporavaju se teze da korporacije gube identifikaciju sa matičnom zemljom, vremenom postaju besprostorne, globalne. Istraživanja utvrđivanja indeksa globaliziranosti svjetskih multinacionalnih korporacija (trebalo je utvrditi udio zaposlenih i stepen imovine u zemljama trećeg svijeta – nerazvijenim zemljama), pokazao je mali broj korporacija čiji je index iznad 75%.
Pažnju treba usmjeriti na istraživanje kompleksnosti i posebnih odnosa države i korporacija danas. Ne sporimo da je uloga i funkcija države promjenjena u savremenom svijetu. Važno je da nacija–država nastavlja značajno da mijenja i preoblikuje globalne ekonomske procese. Drugim riječima, korporacije bez države ne postoje, nema ih. Država obezbjeđuje uslove, potporu, – u prilog navedenoj tvrdnji su empirijski pokazatelji o pomoći, koju su u proteklim godinama dobile od matičnih država, bez koje korporacije ne bi ni prešle granice nacionalnih država. Ne treba uopšte sumnjati da države i danas nemaju značajnu funkciju u globalnim razmjerama. Njihov suverenitet je postao „višeslojan“, jer je savremeno društvo dio tog suvereniteta prenio na „naddržavni autoritet“ kakvi su npr. Međunarodni ratni sud u Hagu, WTO itd. Dolazi do rasta globalnih korporacija i one imaju sve veću težinu u stvarnom upravljanju svijetom. Neosporan je i progresivan uticaj nevladinih organizacija i civilnog sektora, koji na globalnoj razini sve više prihvataju ulogu partnera, ponekad zamjenjuju države, posebno mijenjaju siromašne države od kojih preuzimaju organizaciju i funkcionisanje nekih sektora kao što je zdravstvo, opismenjavanje stanovnika, borba protiv gladi, siromaštva, zaštita prirode itd.

6.   Umjesto zaključka
Globalizacija je jedna od najaktuelnijih teorijskih tema i danas se ne može izbjeći bez obzira o kojem se aspektu našeg života radilo. Naš život je izložen globalnim utjecajima, naročito putem medija i privrede. Ne čudi nas što o ovoj temi mnogi iznose svoja mišljenja, jedni je bezrezervno brane, dok je drugi nemilosrdno napadaju. I jedni i drugi smatraju da imaju argumente  za  svoje  stavove.  Da  bismo  razumjeli  globalizacijske  procese  potrebno  ih  je

21

razmotriti u ekonomskom, filozofskom i historijskom kontekstu. Na taj način možemo shvatiti ne samo uzroke ovih procesa, nego i njihov uticaj na budućnost. Najjednostavnija definicija globalizacije je: uklanjanje prepreka prometu roba, kapitala, ljudi i ideja u današnjem svijetu, te ideologija koje prati te procese. Zamjeraju joj da sveukupni društveni život svodi na tržišne odnose, te govore o homo oeconomicusu, kojem je materijalna dobit osnovna preokupacija, motivacija, a potrošnja jedini životni cilj. Nivo kulture je banalnost, umjesto da u centar pozornosti postavlja velika umjetnička djela i naučna dostignuća, masovni mediji preplavljeni su „vijestima“ iz života raznih javnih ličnosti. Pristalice globalizacije ističu prednosti globalne komunikacije, upoznavanje i zbližavanje pripadnika raznih naroda, koji su prostorno u kulturno udaljeni, što bi moglo da posluži za miran suživot kroz razvijanje svijesti o različitosti. Istinska opasnost globalizacije slobodnog tržišta je u njegovoj pokretljivosti i nestabilnosti. Nove tehnologije omogućuju brzo ulaganje kapitala u neku državu, ali i njegovo povlačenje istom brzinom, kako bi se plasirao na neko unosnije tržište na nekom drugom kraju svijeta – ostavljajući preduzeća i cijele države pred slomom zbog naglog gubitka kapitala. Globalizacija je zbog dostignutog stepena u razvoju komunikacijske tehnologije, neizbježna. Danas se niko ne bi odrekao interneta ili putovanja sa jednog kraja svijeta na drugi u svega nekoliko sati leta. No, sa globalizacijom (koja obuhvata gospodarstvo, politiku, kulturu), čovječanstvo se upustilo u još jedan historijski eksperiment. Sve je jasnije da je proces prepušten u ruke velikim multinacionalnim korporacijama i političarima, kojima je prioritet jedino vlastiti interes kojeg ni po koju cijenu ne žele ugroziti. Ritam globalizaciji udaraju bogati, a ne mudri i pametni, dok igraju siromašni.

22

LITERATURA
Beck, U. (1998). Was ist Globalisierung?. Frankfurt: Sulikamp.
Bjelica, I. (2000). EU i globalizacija. Međunarodna politika. Beograd: Institut za međunarodnu politiku,
br. 1125/26.
Brzezinski, Z. (1994). Izvan kontrole. Globalna previranja uoči 21. st.
Creto, S.C. (2008). Moderni menandžment. Zagreb.
Domazet, A. (2002). Međunarodni marketing. Sarajevo: Ekonomski fakultet.
Fukuyama, F. (2005). Izgradnja države, vlada i svjetski poredak u 21 stoljeću. Zagreb. Haralsambos, M. (2002). Sociologija. Zagreb: Golden marketing.
Huntington, P.S. (1998). Sukob civilizacija i preustroj svjetskog poretka. Zagreb. Held, D., et. al. (1992). Global Transformatons. Cambridge: Polity press.
Held, D. (1997). Demokratija i globalni poredak. Beograd: Filip Višnjić.
Jaspers, K. (1988). Duhovna situacija vremena. Zagreb: Matica hrvatska.
Kovačević, M. (2011). Neki elementi i posljedice procesa globalizacije. Teme – Časopis za društvenu
nauku. Beograd.
Friedman, T. (1999). The Lexus and the Olive Tree: Understang Globalizatioon. New York: Ferrar, Straus & Giruux, p. 7–8.
Gidens, E. (1998). Posledice modernosti. Beograd.
Gidens, E. (2005). Kako globalizacija oblikuje naše živote. Zagreb: Naklada Jesenski i Turk.
Ritchie, M. Globalization vs. Globalism, URL: http//www. Itcilo.it/english. Pristupljeno 31.03.2004. Scholte, J. (2000). Globalization. A critical introduction. London: Macmilan.
Šimleša, D. (2004). Antiglobalizacijski pokret – stavovi, motivi, ciljevi i dometi. Magistarski rad. Zagreb.

23

Tarik Nuhanović, Ph.D.

GLOBALIZATION – A CURSE OR A BLESSING

Summary

The notion of globalization in many elements is layered and extensive, so it is not easy to even list all the spheres of its application, as well as the ways of manifestation. The multidimensionality of the definition of globalization is difficult also because it is not a condition, but a process, so the difficulties with its precise definition are related to the rational attitude towards that process. After analyzing the most famous definitions and theories of globalization, the author concluded that it is significantly related to the deterritorialization and reterritorialization of socio, economic, political and cultural space. Globalization brings with it coercion, ie. compaction of space and time, which causes an increase in interconnections, greater speed and permeability of communications between people. The market is significantly increasing, customs duties and other import barriers are being abolished, and more favorable conditions are being created for the development and growth of domestic economic entities. Procedurally, it is part of the natural development of humanity and it is impossible to stop it, because every stop is a movement backwards, into backwardness. According to other theorists, the meaning of globalization has the opposite meaning, it is an economic process of planetary domination of big capital. But that's not the worst. Globalization is a process of value and cultural unification, and this shows us the destruction and disappearance of the identity of others, for the domination of the identity of big capital. In this process, first the identities of small nations disappear, then everyone else, it is against the basic requirements and assumptions of human life and human society. Finally, globalization is, according to the author, a complex and contradictory process, because it enables the expansion of mutual dependence and the deepening of social ties of various conditions in modern life. Which position to choose?
Key words: globalization, antiglobalists, state–nation, colonialism, pandemic

24

Dr. Rusmir Kozarić	UDC:05: 34 (343.8)497.6
Internacionalni univerzitet,	Pregledni članak
Brčko distrikt, BiH
ail: rusmir.kozaric@gmail.com
Željko Kršić, master
Visoka poslovno-tehnička škola, Doboj, BiH

UPRAVLJANJE RAZVOJEM U POLICIJI

SAŽETAK: Policijski sistem u Bosni i Hercegovini pravno i organizaciono uspostavljen je u okvirima ustavnih rješenja kao dio sigurnosne zajednice koja djeluje na pozicijama teritorijalnog ustojstva kroz integrisani sistem decentralizovanog i centralizovanog načina upravljanja i rukovođenja. Iako je na prvi pogled ovakav oblik kombinacije nemoguć, sistem koordinacije i subordinacije uspostavlja mehanizme pomoću kojih policija osigurava funkcionalno i efikasno djelovanje na svim operativnim nivoima. Policijski resursi sposobni su da prepoznaju i detektuju sve sigurnosne rizike i izazove, pa i u onim najsložeijim sigurnosnim prilikama.
Tradicionalni model još uvijek je prisutan u nekim policijskim organizacijama, međutim potrebe savremenog demokratskog društva iniciraju razvoj policijskog sistema u pravcu jačanja i afirmisanja unutrašnje forme, funkcionalnosti i efikasnosti u izvršavanju postavljenih zadataka i ciljeva. Razvoj policijskog sistema je neminovan proces koji je sam po sebi nužan u prilikama složenih sigurnosnih izazova, kao što su terorizam, organizovani kriminal,  migrantska kriza, zaštita ljudi i materijalnih dobara od prirodnih i drugih nesreća, djelovanje policije u uslovima pandemije izazvane virusom COVID-19 itd.
Razvojni proces policije također je značajan u cilju uspostavljanja modernih strategija prevencije kriminaliteta kao i transparentnijeg odnosa prema zajednici, što se na prvom mjestu odnosi na uspostavljanje modela rada policije u zajednici kao i novog (preventivnog) pristupa policije sa tendencijom sigurnijeg okruženja građana kroz model pružanja servisnih usluga, odnosno poslova policije koji odstupaju od tradicionalnih pristupa.
KLJUČNE RIJEČI: policija, upravljanje, rukovođenje, razvoj, krizne situacije, menadžment

Uvod
Sistem razvoja policije kroz animiranje vlastitih resursa, prije svih policijskih kadrova, pitanje je potrebe unaprijeđenja sadržaja i kvaliteta rada policije, a posebno se odnosi na uspostavljanje jedinstvene komandne hijerarhije od viših nivoa prema nižim i stvaranje pretpostavki za blagovremen odgovor u kriznim i vanrednim sistuacijama u kojima krizni menadžment dobija puni legitimtet upravljanja kriznim događajem. Rukovodni kadrovi u policiji moraju djelovati kao svojevrsni menadžeri sigurnosti u upravljanju redovnim i vanrednim situacijama. Stoga se razvojna funkcija policije nameće kao jasno i logično uspostavljanje jedinstvenog sigurnosnog sistema koji će biti sposoban ponuditi odgovore na sve sigurnosne rizike i u skladu sa datim ovlaštenjima poduzimati i represivne aktivnosti kad je to potrebno radi uspostvljanja ustavnog poretka ili zaštite javnog reda i mira. Osim policije kao jedinog naoružanog organa uprave, nijedan drugi organ uprave ne može odgovoriti tom zadatku na adekvatan i kvalitetan način uz maksimalno poštivanje demokratskih principa i osnovnih ljudskih prava i sloboda.

25

Organizacija i struktura policije
Organizaciona struktura predstavlja morfologiju svake savremene  organizacije,  pa tako i policije u cjelini. Ako polazimo od organizacione teorije vidjećemo da je organizaciona struktura, pored organizacijskih sredstava i postupaka, ključni faktor svake organizacije. U smislu organizacije policije to bi značilo da je policija (kao organizacija) u Bosni i Hercegovini organizavana i ustrojena sa većim ili manjim stepenom centralizacije, odnosno decentralizacije organizacione strukture. Međutim, ključno pitanje upućuje na sinhronizaciju i harmonizaciju odnosa između pojedinih policijskih organizacija koje djeluju asimerično. Više policijske instance, kao što su Državna granična policija, Direkcija za koordinaciju policijskih tijela, Agencija za istrage i zaštitu (SIPA), djeluju na cijelom teritoriju zajednice čija je uloga prevashodno u zaštiti opših interesa države, dok s druge strane policijske organizacije na nivou entiteta i kantona svoju misiju ostvaruju kroz opšte policijske poslove i zadatke koji se direktno tiču zaštite ustavom utvrđenog poretka, sprečavanja i otkrivanja kriminaliteta, te održavanja i zaštite javnog reda i mira. Kao što se vidi, spektar organizacione strukture policije je nespecifičan i zavisan je prije svega od stepena integracije pojedinih organizacionih jedinica unutar policijskog sistema u odnosu na vertikalnu morfologiju policije, što u konačnici oblikuje policijsku strukturu u formi jedinstvenih, koordiniranih i nekordiniranih policijskih organizacija. Treba imati u vidu da je organizacija policije i njena struktura usko vezana za državu kao centralnog nosioca vlasti koja ima uticaj na prilagođavanje policije naspram ponašanja pojedinaca ili grupacija po unaprijed postavljenim pravilima. Međutim, država ne bi trebala koristiti legitimni uticaj na policiju na principima apsolutne političke dominacije i koristiti policiju kao instrument za ostvarivanje političkih ciljeva i interesa, osvete prema drugim političkim subjektima ili pojedincima, minimiziranje ljudskih prava itd. To bi štetilo kako razvoju policije tako i njenoj afirmaciji sa ciljem jačanja svoje funkcije i uloge u demokratskom društvu. Uska povezanost države i građanina daje državi za pravo da kroz vlasititi legitimitet zadrži pravo na represivno djelovanje, ako je to interes državne vlasti i održavanja demokratskog poretka.
Slijedeći principe Veberijanskog koncepta vlasti može se naglasiti da je država organizacija vlasti, a sama vlast izvjesnost poslušnosti određenih osoba u kontekstu zapovijesti određenog sadržaja. (Masleša, 2011: 168).
Vertikalna struktura, sa jasnom hijerarhijom i organizacijom utemeljenom na visoko postavljenim kriterijumima, omogućava policiji efikasnost na osnovama profesionalizma, iskustva i vlastitih sposobnosti. Na taj način je onemogućeno ili bar privremeno spriječeno

26

bilo kakvo političko kreiranje razvoja policije. To omogućava značajan stepen hijerarhijskog rukovođenja koje ima konture mehaničke birokratije i organizacije sa premisama militarizovanog ustroja.
Jedna od pretpostavki za uspješan razvoj policije leži u pravilnom rukovođenju policijom, što kroz zakonit i stručan pristup omogućava kvalitetno i blagovremeno izvršavanje postavljenih zadataka. Policija se u svom radu oslanja na izvorne modele linijskog sistema rukovođenja sa blagim elementima mehaničkog pristupa u rukovođenju. Takav model rukovođenja u policiji određen je komandnim ciklusima autoriteta, standardiziranim načinom praćenja rada i adekvatnom kontrolom policijskih službenika koji su angažovani na izvršenju zadataka. Ovaj princip subordinacije između organizacionih jedinica, policijskih službenika i ostalih sektora rada omogućava konstruktivan odnos nadređenih i podređenih, koji svoj puni kapacitet dobija kroz liniju prenošenja naredbi sa viših na niže nivoe. Prema tome, ključni imperativi u razvoju, planiranju i upravljanju policijom, definisani su kroz sistem upravljanja i rukovođenja kao sistemsko centralizovano usmjeravanje i upravljanje policijom. Samo se kroz transparentnost policije može postići optimalizacija razvoja policije i to jačanjem integriteta i legitimiteta adekvatnim unutrašnjim i spoljašnjim kontrolnim mehanizmima.
Međutim, razvoj policije kroz linijski sistem upravljanja i rukovođenja može biti doveden u pitanje zbog anomalija pomenutog sistema upravljanja koji se ogleda u nekoliko segmenata. Prije svega, neke od manjkavosti odnose se na odsustvo lične inicijative, i prenaglašenu autokratiju rukovodnih policijskih službenika koja pospješuje pristrasan odnos sa političkim strukturama. Ovakav prekomjeran stepen hijerarhije može dovesti do destrukcije strukturalnog sistema policije. Važan segment negativnog populizma visoko pozicioniranih policijskih kadrova ogleda se i u vlastitim ciljevima i interesima, pri čemu je najekstremniji oblik prekomjerno i tendenciozno napredovanje koje nije kompatibilno sa iskustvom, stručnim i profesionalnim usavršavanjem i obrazovanjem. Jedna od ključnih prepreka razvoja policije odnosi se na odsustvo vlastite inicijative policije čime se otklanja mogućnost inovativnog i perspektivnog usmjeravanja policijskih službenika. Čvrst linijski koncept upravljanja policijom na temelju delegiranja unaprijed postavljenih zadataka, propisivanja radnog vremena izvan dozvoljenog, dominacije vodećeg stava i odnosa rukovodnih službenika, u značajnoj mjeri može uticati na efikasnost policije.
Autoritet u policiji je ključna kategorija na kojoj se zasniva sistem upravljanja i rukovođenja, može se definisati kao izvorni ili prividni autoritet, izvedeni, statusni, politički, lični ili karizmatski, te stručni autoritet. Prema trenutnom stanju u policiji, odustvo izvornog autoriteta je evidentno obzirom da se zasniva na sposobnostima, znanju, vještinama i moralu.

27

(Masleša, 2011: 148). Linijski sistem rukovođenja je imanentan skoro svim strukturama policije, jer omogućava pragmatičan pristup svim sektorima rada, posebno po vertikalnoj liniji u kojoj odnos koordinacije i subordinacije dobija optimalnu refleksiju. Pitanje odgovornosti u upravljanju razvojem u policiji jedan je od važnih instrumenata rukovodnih službenika, jer se na taj način vezuje i obaveza prilikom izvršavanja određenih zadataka. Idealna odgvornost svodi se na ličnu ili individualnu odgovornost, a kroz individualizaciju odgovornosti u rukovođenju stvaraju se preduslovi za kolektivnu odgovrnost kompletne organizacije (policije).
Razvoj policije u demokratskom društvu podrazumijeva i transformisanje kompletne piramidalne strukture u potpuno novi model policije. Pored uloge rukovodnih službenika koji bi trebali prepoznati sve nedostatke i raditi na njihovom otklanjanju, značajno je napomenuti i stvaranje preduslova za afirmisanje novih strategija i modela rada policije (Rad policije u zajednici) sa ciljem unaprijeđenja sigurnosnog ambijenta kroz pružanje servisnih usluga građanima, permanentno obrazovanje i edukaciju policije itd. kako bi se stvorile pretpostavke za efikasan odgovor policije u složenim prilikama. Osnove uspješnog rukovođenja u policiji i njenog razvoja treba tražiti u unaprijeđenju svih strukturalnih i rukovodnih komponenti policije u cilju usavršavanja standarda  kvaliteta rada, poširenja kapaciteta profesionalnih komponenti, u funkciji rješavanja složeninih i višestrukih dinamičnih sigurnosnih problema.

Uloga strategijskog menadžmenta u planiranju razvoja policije
Programiranje razvoja policije ne meže se dovesti u vezu sa inovacijskim procesima u policiji, jer se radi o krutom polumilitarizovanom sistemu sigurnosti na svim nivoima djelovanja. Strogi kriterijumi i protokoli ne dozvoljavaju bilo kakav kreativni proces kao što je slučaj u drugim oblastima, stoga zadatak strategijskog menadžmenta čini okosnicu pravovremenog i pravilnog upravljanja razvojem policije, a sam proces razvoja odvija se kroz planiranje poslova i zadataka, te drugih aktivnosti sigurnosnog karaktera. Takav razvoj prevashodno treba da ima za cilj unaprijeđenje sadržaja i rada policije, odnosno podizanja nivoa sigurnosti na viši stepen. Ishod planiranog razvoja može zavisiti o više faktora, internih i eksternih uključujući i vemensku dimenziju planiranog razvoja (dugoročni, srednjoročni i kratkoročni). Uglavnom bitno je detektovati faktore procjene sigurnosne situacije na osnovu kojih će proces razvoja policije u odnosu na sigurnosne izazove biti prepoznatljivi. Poželjno je da policijske organizacije imaju posebne sektore za planiranje razvoja i implementaciju razvojnih komponenti koje su planirane za pojedine sigurnosne segmente. Skoro sve strukture policije  imaju  ustanovljeno  posebno  operativno  policijsko  tijelo  koje  nosi  naziv  Tim  za

28

koordinaciju i planiranje, čiji su zadaci licitirani posebnim pravilnikom. Obzirom na specifičnosti policijskih organizacija, svi planovi razvoja mogu se donositi najduže na godinu dana, dok se strategije za specifične oblasti djelovanja i rada, kao što su npr. nasilje u porodici, maloljetničko prestupništvo itd., donose na duže vremenske periode (do pet godina), ali u toku tog perioda mogu se prilagođavati i usmjeravati pojedini procesi razvoja sa tendencijom bolje efikasnosti. Akutni sigurnosni izazovi, poput krađe motornih vozila, zloupotrebe opojnih droga, prosjačenja, narušavanja javnog reda i mira u većem obimu itd., mogu se planirati individualno ili u određenom vremenskom periodu, jer zahtijevaju brže i pravovremene promjene taktika pristupa samom problemu. U policijskim sistemima koji to dozvoljavaju poželjan je model informatičkog upravljanja razvojem, međutim, ovakav sistem razvoja i upravljanja zahtijeva cjelovitu strukturu policije na širem prostoru.
Kada je u pitanju Bosna i Hercegovina takav koncept bio bi primjenjiv npr. u Državnoj graničnoj službi, koja pored redovnih poslova i zadataka, koji se odnose na kontrolu državne granice, ima i obavezu saradnje sa drugim policijskim strukturama po pitanju zaštite vitalnih interesa zajednice i njenih građana. Centralizacija pojedinih podataka iz planiranih aktivnosti omogućila bi, prije svega, operacionalizaciju podataka, ustupanje podataka nižim hijerarhijski podređenim jedinicama policije, homogenost i cjelovitost planiranog zahvata kao dijela razvojnog planiranja. S druge strane, na taj način omogućava se bolja uvezanost mikro policijskih organizacije na manjim područjima koje značajno mogu doprinijeti rješavanju konkretnog sigurnosnog problema. Također, treba imati u vidu da informatičko upravljanje razvojem policije iziskuje posebne uslove u kojima bi se takav proces odvijao. Pretpostavke za uspješnost informatičkog upravljanja razvojem policije iziskuju, prije svega, spremnost postojećih kapaciteta da prihvate takav model razvoja, što podrazumijeva  specijalizaciju samih policijskih kadrova i rukovodnih službenika, adekvatnu informatičku opremu i druge uslove u pogledu edukacije. Praćenje i tok razvoja policije primjenom informatičkih aplikacija, omogućava i brži prenos operativnih podataka čiji je značaj prvorazredan, posebno u kriznim situacijama, poput aktuelne migrantske krize koja je prisutna na širem prostoru država Balkana, a njeni efekti posebno su vidljivi na teritoriji Bosne i Hercegovne, konkretno prostoru sjevernoistočne regije, gdje se koncentracija migranata stvara zbog blizine granice sa Evropskom unijom.
Potreba upravljanja razvojem policije oslanja se permanetno na planiranje pojedinih razvojnih komponenti, kako operativnih tako i personalnih. Kada je riječ o operativnim komponentama razvoja, planiranje je vezano za adekvatnu dugoročnu ili kratkoročnu procjenu  sigurnosnog  stanja  na  određenom   području  nadležnosti  u  odnosu  na  nivo

29

organizovanja policije. Sigurnosna procjena zahtijeva kompleksnu analizu stanja sigurnosti koja treba da uključuje sve sigurnosne parametre iz određenog vremenskog perioda za pojedine sigurnosne oblasti, kao što su stanje kriminaliteta, javnog reda i mira, sigurnosti saobraćaja i dr. U zavisnosti od predviđanja stanja sigurnosti, procjena može sadržavati i podatke o dinamici drugih sigurnosnih rizika uključujući ekonomsko socijalnu klimu, ispoljavanje nezadovoljstva građana, te drugih specifičnih kategorija društva koje nastoje ostvariti lična i kolektivna prava, najavljeni i nenajavljeni protesti itd. Strateški dio plana predstavlja centralno pitanje planiranja u kojem se vrši projekcija mjera i radnji na konkretizaciji razvoja policije u datom periodu razvoja, a u odnosu na procjenu sigurnosne stuacije sa posebnim akcentom na prilagođavanje policije pojedinim sigurnosnim izazovima i situacijama, kao što su krizne situacije u kojima značajnu ulogu zauzima krizni menadžment policije.
Pri planiranju razvoja policije, veoma značajan segment predstavljaju kadrovski resursi i njihova osposobljenost za realizaciju zadataka postavljenih planom razvoja policije. Šta to konkretno znači? Prije svega, adekvatnu pripremu kadrova policije za djelovanje u situacijama koje predviđa plan razvoja. To znači pristup u kojem će se adekvatno i blagovremeno realizovati edukacija kadrova i konkretizacija zadataka, što uključuje psihološku, taktičku i fizičku pripremu, a ukoliko se radi o dugoročnijem planiranju najvažniji segment na koji treba obratiti pažnju jeste popunjenost kadrova policije na svim pozicijama i procjena pojedinih policijskih kadrova za izvršenje pojedinih složenih zadataka. Nepravilna smjena generacija često može biti prepreka planiranju razvoja ljudskih resursa u policiji. Većina policijskih organizacija suočava se sa problemom nedostatka policijskih službenika na svim nivoima, a nedostatak policijskih službenika može izazvati ozbiljne poremećaje u funkcionisanju policijskog sistema. To je evidentno kod specifičnih policijskih organizacija, kao što je Državna granična služba, gdje konkretno nedostatak policijskih službenika umanjuje operativnost policije nedovoljnom pokrivenošću državne granice, odnosno nepotpunim nadzorom graničnog pojasa čime se otvara mogućnost povećanih ilegalnih prelazaka granice iz susjednih država. Efekti tog nedostatka vidljivi su unutar cijele teritorije, jer se i drugi sigurnosni kolektivi (policija) suočavaju sa problemom ilegalnog boravka stranih državljana.

Ključne pretpostavke za uspješan razvoj policije
Kao i u svim drugim sistemima, policija je osnovni stub vlasti koja svoju funkciju i ulogu ostvaruje putem ustavnih i zakonskih nadležnosti, te formalnih zakonskih ovlaštenja

30

bez kojih bi sistem društvene regulacije bio nedorečen. Upravo je kroz zakonska ovlaštenja kojima se u ograničenoj mjeri zadire u ljudska prava i osnovne slobode, vidljiva autonomija policije u odnosu na druge sisteme vlasti, jer bi u suprotnom policija bila samo dio administrativnog aparata.
Savremena policijska perspektiva omogućava policiji kao samostalnom organu refleksiju, koju nemaju drugi upravni organi, a to su otvorenost prema javnosti, transparentnost djelovanja i senzibilan pristup u osjetljivim sigurnosnim situacijama.  Još jedna specifičnost policijskog sistema odnosi se na organizacioni ciklus koji je prepoznatljiv kroz unaprijed planirane strategije i taktike postupanja kojima se omogućava blagovremen protok operativnih informacija kroz delegiranje i prenošenje zadataka sa viših zapovjednih nivoa na niže, uz sudjelovanje kontrolne komponente kojom se ostvaruje profesionalan i zakonit pristup u radu. Insistiranje na kvalitetu rada policije pospješuje afirmaciju ljudskih prava i sloboda, a samim tim i stvara povoljniju sigurnosnu klimu. Jedan od vodećih putokaza razvoja policije upućuje na minimiziranje koruptivnog ponašanja policije, koje je, kao uostalom i u drugim policijskim sistemima, sve prisutnije čime se naročito ugrožava imidž (ugled) policije. Korupcija u policiji obuhvata set specifičnih protivpravnih ponašanja, kako na organizacionom tako i na individualnom nivou rada policije. Pomenuti sadržaji su različiti aspekti funkcionisanja policije koji mogu stvoriti preduslove za neki od oblika koruptivnog ponašanja i koje je nemoguće otkloniti bez jasne strategije i planiranja razvoja policije u budućem radu kroz usvajanje jasnih etičkih kodeksa i preoblikovanje filozofije rada policije. Konkretno razvoj policije u pravcu smanjenja stepena korupcije treba da prati stroga formalizacija svih oblasti rada policije, od neposrednog terenskog rada policajca do pravila kojih će se pridržavati policijski  „funkcioneri“ i  rukovodni policijski  službenici. Spektar koruptivnih aktivnosti u policiji može imati refleksije kroz različita polja djelovanja, kao što je konkursna procedura prijema policijskih službenika, zloupotreba ovlaštenja, primanje dara ili drugih oblika koristi, trgovinu uticajem, političko uplitanje na rukovodnim nivoima policije, itd. Korupcija u policiji ima nešto drugačiju dimenziju u odnosu na neke druge organe uprave, a razlog tome leži u hijerarhijskom lancu rukovođenja i komandovanja i policijskim ovlaštenjima. Tako da su koruptivna ponašanja vrlo tijesno vezana za konkretna krivična djela propisana krivičnim zakonima.
Etički kodeks i principi na kojima se zasniva rad policije djeluju uzajamno na osnovima prihvatanja profesionalnih i uslova u kojima policijski službenici djeluju za vrijeme obavljanja dužnosti i izvan dužnosti, pri čemu su naročito posvećeni ponašanjem u određenim situacijama, unaprijeđenjem i zaštitom ljudskih prava i pojedinačnoj odgovornosti u primjeni

31

prava, promovisanju zdravih i konstruktivnih odnosa policije i građana. Navedeni principi trebaju biti afirmativni u budućem radu policije.
Ljudski resursi predstavljaju također esencijalnu komponentu razvoja policije bez koje je ovakav proces nezamisliv, jer se radi o dinamičnoj organizacijskoj strukturi koja je podložna različitim promjenama. Faktori razvoja policije u značajnoj mjeri vezani su za upravljanje ljudskim resursima kao neraskidivom tkivu policijske strukture. Policija je takav sistem sigurnosti koja se isključivo oslanja na vlastiti potencijal, a to su ljudski resursi, te funkcioniše prema procedurama i određenim pravilima u kojima artikulišu isključivo policijski službenici. Nizom protokola uređeni su međusobni odnosi policijskih službenika unutar policijskih organizacija kao i unutar samog sistema, odnosno između pojedinih organizacionih jedinica koje djeluju sinhronizovano. Bez tih pravila policijski sistem bio bi dezintegrisan i dezorijentisan. Pravila definišu opis poslova svakog policijskog službenika za svaki pojedini policijski čin, kao i nadležnosti svake pojedine organizacione jedinice unutar uprave policije. Sistematizacijom radnih mjesta omogućava se efikasnija koordinacija u odnosu na hijerarhijsku strukturu tako da je u svakoj prilici omogućen uvid u spremnost i gotovost operativnog sastava policije i mogućnost preraspodjele poslova u slučaju vanredne situacije. Brojnost, starosna i polna struktura policijskog sastava, uređeni su posebenim propisima. Međutim, kada je u pitanju razvoj policije u dijelu koji se odnosi na ljudske resurse potrebno je napomentuti najmanje tri bitna elementa, a to su: profesionalizacija i specijalizacija kadrova, edukacija policijskih službenika i pravilna/nepravilna smjena generacija policije. Što se tiče profesionalizacije policijskih kadrova, još uvijek postoje manjkavosti po pitanju profesionalnog odnosa policijskih službenka, kako u radnoj sredini tako i u odnosu prema samim građanima kojima je policija uostalom jedan oblik sigurnosnog servisa. Na to ukazuju primjeri iz prakse koje obrađuje posebna Jedinica za profesionalne standarde u saradnji sa Odborom za žalbe po pismenim, usmenim i anonimnim predstavkama i žalbana građanana na neprofesionalan i nekorektan odnos policijskih službenika. Iako su takvi primjeri malobrojni, kroz upravljanje razvojem potrebno je postići stepen profesionalizacije policije u skladu sa Evropskim kodeksom rada policije. Specijalizaciju kadrova nužno je posmatrati u kontekstu edukacije postojećeg sastava policije, ali i planiranja narednih generacija. Naime, savremeni sigurnosni trendovi nameću potrebu specijalizacije posebnog policijskog kadra koji će biti sposoban da se odupre i najvećim izazovima u kriznim situacijama, odnosno da adekvatno reaguje na vanredni događaj. Evidentno je da savremeni oblici kriminaliteta, ali i druga sigurnosna dešavanja, iziskuju potrebu transformacije policijskog kadra i reorganizovanje (prekompoziciju) u pojedinim prilikama. To konkretno

32

znači da policija mora biti sposobna da odgovori neutralizacijom svih potencijalnih sigurnosnih prijetnji, a to u današnjim prilikama znači suprotstavljanje organizovanom kriminalitetu, terorizmu, ilegalnom boravku i kretanju stranih državljana (migracije), nasilnim protestima, ekstremizmu i radikalizaciji, narušavanju javnog reda i mira u većem obimu itd. Efikasan i stručan pristup policije u nabrojanim prilikama može se postići samo edukacijom i specijalizacijom policije, uz adekvatnu pripremu za razvoj i preustroj u kadrovskom i organizacionom smislu. Planovima razvoja policije trebale bi biti predviđene posebne jedinice policije, koje će djelovati u datoj situaciji uz odgovarajuću logističku  (tehničku  i informatičku) podršku.
U smislu efikasnog razvoja policije neophodno je, radi održavanja nivoa operativnosti, posebnu pažnju posvetiti pravilnoj smjeni generacija kao jednom od tradicionalnih modela edukacije u praksi, a koji je ostvario zapažene rezultate u bivšem sistemu policije u kojem su stariji milicionari u službi obučavali mlađe milicionare praktičnim radom na terenu. Trenutno se u policiji samo vrši popuna novim policijskim kadrovima, što je u kvantitativnom smislu prihvatljivo, međutim, kvalitet u radu policije treba da se oslanja i na iskustvo kao obilik sticanja znanja. Takva malicioznost može se desiti naglim odlaskom policijskih službenika u penziju ili promjene pozicije radi napredovanja u službi ili zbog traženja drugog posla. Iz navedenih razloga, za pravilan razvoj policije potrebno je obezbijediti kapacitet dovoljnog broja iskusnih policijskih službenika koji će svoje profesionalno znanje i iskustvo rada na terenu, poznavanja demografije i dr. prenijeti na mlađe policijske službenike tako da i nakon njihovog odlaska operativnost i budnost policije neće biti narušena.
Ono što posebno zabrinjava, a što je kroz upavljanje razvojem u policiji potrebno redizajnirati, jeste sve prisutnija birokratizacija policije, problem invalidnosti policijskih službenika koji ne mogu obavljati te poslove i strogo definisanje poslova u odnosu na policijsku poziciju, odnosno policijsko činovanje. Naime, prihvatanjem demokratskog načina rada policije, pojavili su se poslovi i zadaci koji u značajnoj mjeri birokratiziraju policiju kao što su poslovi opsluživanja informatičkih sistema, unosa statističkih i drugih podataka, praćenja video nadzornih sistema (obezbjeđenje ličnosti i objekata), poslovi vezani za problematiku nasilja u porodici i maloljetničku delikvenciju, pisanja standardiziranih izvještaja, obrade podataka radarskih sistema i dr. sistema za kontrolu i nadzor saobraćaja itd. Za sve ove poslove koji ne iziskuju terenski pristup, angažuju se policijski službenici koji imaju identična ovlaštenja, čin i poziciju kao i policijski službenici koji su direktno izloženi opasnosti radom na terenu. S druge strane, navedena redukcija policijskih poslova po inerciji djeluje  na  planiranje  broja  pripadnika  policije  na  terenu  koji  je  u  ovakvoj  formi  često

33

nedovoljan, tako da u slučaju potrebe nije moguće angažovanje policijskih službenika koji rade u kancelariji, jer je njihova pozicija i opis poslova vezan za kriterije koji određuju pojedine policijske činove. Primjeri ove anomalije u policiji mogu se ilustrovati kroz nekoliko pozicija, kao što su resori Rad policije u zajednici i obavještajni stanični službenik, koji su definitivno imobilizirani birokratskim pristupom, tako da umjesto neposrednog terenskog rada većinu radnog vremena provedu u uredu. Problem koji može narušiti operativnost policije vezan je za sve prisutniju pojavu kategorizacije policijskih službenika zbog invalidnosti, odnosno smanjene radne sposobnosti koja ograničava katalog ovlaštenja policijskog službenika, uz zadržavanje svih prava iz radno-pravnog statusa. Procenat ovih kategorija policijskih službenika, u pojedinim policijskim agencijama, kreće se i preko deset. Uzme li se u obzir prethodno pomenuta biokratizacija pojedinih policijskih poslova i broj službenika koji ne mogu obavljati policijske poslove, može se govoriti o značajnom dijelu nezdravog tkiva policijske strukture, koji kroz kreiranje razvoja zahtijeva hitnu intervenciju u okvirima preraspodjele poslova, smanjivanja obima policijskih ovlaštenja, prijevremenog penzionisanja itd.

Važnost upravljanja razvojem policije u slučajevima vanrednih događaja
Vanredni događaji ili vanredne situacije neminovno dovode do potrebe prilagođavanja policije novonastaloj situaciji u zavisnosti od sigurnosne prijetnje koja određuje konkretan vanredni događaj. U litarauri se navode različiti izvori ugrožavanja, a među dominantne spadaju prirodni izvori ugrožavanja, društveni i tehničko-tehnološki. Veoma je teško, ali ne i nemoguće, predvidjeti sve moguće oblike ugrožavanja na koje je policija dužna reagovati i poduzeti aktivnosti na neutralizaciji svake sigurnosne prijetnje kako bi se očuvao ustavni poredak, ali i državni sistem u cjelini. Kako se ne bi desili neželjeni efekti sigurnosnih prijetnji, policija u svakom trenutku mora biti spremna na djelovanje u uslovima vanrednih situacija. Zato je vrlo važno planirati osnovne strateške pravce djelovanja za pojedine krizne situacije, čija je osnova pravilna procjena razvoja i nastanka kriznih situacija.
Po pravilu je krizni menadžment u fokusu određivanja strategije djlovanja policije na svim nivoima čiji je zadatak da planski preduzme sve neophodne mjere i radnje u clju spremnosti na odgovor u datoj situaciji, uvažavajući i planiranje osnovnih komponenti, kao što su ljudski resursi, oprema i naoružanje, te druga materijalno-tehnička sredstva koja stoje na raspolaganju, a koja se u uobičajenim uslovima rada ne koriste. Prije svega, to su specijalna  vozila  za  razbijanje  mase,  specijalni  čamci,  oprema  za  spasavanje  ljudi  i

34

materijalnih dobara, specijalna zaštitna oprema koja se koristi u uslovima epidemije zaraznih
bolesti itd.
Planovi razvoja policije koji predviđaju odgovor na vanredne situacije donose se dugoročno, jer nije moguće procijeniti u kojem će se vremenskom periodu pojedini incident dogoditi, niti koje će policijske snage iziskvati. Plan kao strateški dokument treba biti konkretan, jasan i precizan pravac djelovanja policije u pojedinim kriznim situacijama. Osnovi takvih planova generišu relevantni obavještajni i sigurnosni podaci o sigurnosno interesantnim pojavama i događajima sa primjesama utemeljenih prognoza razvoja pojedinih kriznih situacija, njihovog početka, trajanja i okončavanja. Često su te procjene inspirisane i drugim faktorima koje policijske procjene ne mogu obuhvatiti, a to su ekonomsko-socijalna situacija, političke prilike kao i određeni globalni događaji i pojave u svijetu. Na bazi relevantnih obavještajnh podataka o konkretnim događajima i pojavama, može se donijeti procjena o predviđanjima stanja kriminaliteta, javnog reda i mira i sigurnosti saobraćaja i na tim osnovama planirati konkretne operativno-taktičke mjere i radnje sa ciljem održavanja povoljnog stanja sigurnosti. S druge strane, sigurnosne prijetnje koje se generišu na globalnoj osnovi poželjno je posmatrati u kontekstu razvoja situacije u okruženju. U tom smislu, podrazumijeva se planiranje odgovora na globalne krize kao što su ilegalne migracije, međunarodna trgovina ljudima, trgovina umjetninama, djelovanje međunarodnih kriminalnih organizacija koje se bave proliferacijom opojnih droga i oružja itd. Taktičkim dijelom plana razvoja policije predviđa se način rukovođenja i komandovanja policijom u kojem dominira, kako je već ranije naglašeno, krizni menadžment policije čiju okosnicu čine najkvalitetniji i najstručniji policijski kadrovi  u jednoj organizacionoj  policijskoj strukturi u zavisnosti  o kojem se nivou organiziranja policije radi. Policijski rukovodni službenici su u kriznim situacijama svojevrsni menadžeri policije i oni u datoj situaciji trebaju donositi ključne odluke i upravljati policijskim sistemom. Iz tog razloga je profesionalna i stručna komponenta rukovodnih policijskih službenika naročito poželjna, a preporučuje se u određenim prilikama i multidisciplinarni tim koji će angažovati i druge potrebne stručne kadrove npr. kod talačkih situacija uključivanje posebno obučenih profesionalaca za pregovore i dovođenje situacije pod kontrolu policije, ili kod djelovanja policije u sistemu zaštite i spašavanja ljudi i materijalnih dobara u kojima je potrebna stručna pomoć tzv. nepolicijskih stručnih kadrova. Stručan pristup menadžera sigurnosti u procesu upravljanja razvojem policije posebno bi trebao iskazati značajne rezultate u kontroli sigurnosnog prostora, pravovremenim proučavanjem sigurnosnih izazova, naročito praćenja razvoja informaconih tehnologija i stanja sigurnosti na globalnom nivou. Operativni dio plana razvoja policije za djelovanje u

35

kriznim situacijama konkretno obuhvata delegiranje poslova i zadataka policije koji će se poduzimati u konkretnoj kriznoj situaciji, zatim predviđanje ljudskih resursa – potrebnog broja policijskih službenika i eventualnu podrušku drugih policijskih organizacija ukoliko se krizni događaj desio izvan opsega kontrole određene policijske organizacije. Takađer, važan segment operativnog dijela plana čini i iskazivanje potrebe dodatnih materijalno-tehničkih sredstava koja stoje na raspolaganju određenoj policijskoj organizaciji. Krizni menadžment (štab) zadržava ekskluzivno pravo da plan djelovanja revidira u zavisnosti od razvoja konkrene krizne situacije i da ga prilagođava u pojedinim strateškim i taktičkim dijelovima.

Planiranje djelovanja policije u pojednim kriznim situacijama
Pojedini sigurnosni rizici i izazovi koji su generisani na globalnom nivou mogu imati nepredvidivu formu tako da indeks intenziteta ugrožavanja nije moguće blagovremeno detektovati. Također, sve su prisutnije ekološke opasnosti i incidenti, klimatske promjene, ali je nesumnjivo da i dominacija za ekonomsku i industrijsku nadmoć mogu usloviti krizne situacije u kojima postojeći sigurnosni resursi nisu sposobni da se odupru svim pretpostavljenim opasnostima, te izvjesnim i mogućim rizicima od interesa za  sigurnost uopće. Tendencija pojačanog intenziteta faktora rizika može doprinijeti nastanku vanrednih situacija izazvanih ljudskim faktorom, ili prirodnim procesima kroz refleksiju različitih tipova sigurnosnih pojava sa kojima se subjekti zaduženi za kontrolu i praćenje susreću kroz vlastita, ali i nova iskustva ponekad suočeni sa prilikama u kojima se ne mogu oduprijeti ili blagovremeno reagovati sa ciljem otklanjanja i neutralizacije sigurnosnih prijetnji. Razvoj policije u pravcu uspostavljanja stabilnog i efikasnog sistema zaštite omogućava pravovremen odgovor svim sigurnosnim prijetnjama ukoliko je pravilno usmjeren i ukoliko je upravljanje razvojem zasnovano na principima i protokolima za konkretno djelovanje policije. Proces razvoja policije koji treba blagovremeno da odgovori svim sigurnosnim prijetnjama iziskuje odstupanje od konvencionalnih protokola i primjenu specifičnih procedura u novonastalim (kriznim) situacijama. Takvom postupku prethodi organizaciono i funkcionalno prilagođavanje policije koje će u datom trenutku imati i militarizovanu formu kroz izdavanje neposrednih i konkretnih naredbi od strane kriznog menadžmenta, a to su hitne i vanredne situacije u kojima nije moguće obezbijediti linijski prenos naredbi (npr. zbog prekida sistema veze, oštećenja saobraćajnica itd.) sa viših na niže hijerarhijske nivoe. Zbog toga važnost donošenja odluka u hitnim situacijama od strane kriznog menadžmenta (štaba) ima prvorazredan značaj, jer se oslanjaju na odgovornost, brzinu, vrijeme u kojem se donose, slab protok informacija i limitiranost kreiranja sigurnosne procjene.

36

Pojedine krizne situacije i vanredni događaji pred policiju stavljaju dodatni nivo odgovornosti i donose nove taktike postupanja u datim situacijama koje nisu formalizovane policijskim protokolima i procedurama i na temelju kojih se policija ne može oslanjati na tradicionalne modele funkcionisanja. U vanrednim prilikama policija se prema prioritetima usmjerava na težište problema kako bi otklonila potencijalne prijetnje na koji način se reduciraju redovni policijski zadaci, te odstupa od bazičnih  strategija. Policija u sistemu zaštite i spašavanja ljudi i materijalnih dobara, djelovanje u prilikama koje uslovljava pandemija virusa COVID-19, migrantska kriza itd., samo su neki od savremenih aktuelnih sigurnosnih izazova.
Efekti prirodnih izvora ugrožavanja direktno se manifestuju kao promjene u životu ljudi, stvaranju opasnosti za njihova dobra i imovinu kroz različite posljedice koje ljudski faktor u krajnjoj mjeri aktivnim učešćem ne može zaustaviti, ali ih može ublažiti. Pored subjekata koji su direktno zaduženi u sistemu zaštite i spašavanja ljudi i materijalnih dobara, u određenom dijelu tog procesa značajnu ulogu zauzima i policija sa primarnim zadatkom zaštite lične i imovinske sigurnosti građana. Međutim, ovu svoju protetktivnu funkciju policija u prilikama izazvanim prirodnim nesrećama izvršava u specifičnim uslovima, pri čemu dominantnu ulogu zauzimaju tzv. servisni poslovi, a manjim dijelom i bazični policijski poslovi. Primjena zakonskih ovlaštenja policije u takvim uslovima poprima jednu sasvim novu dimenziju. Stoga je neophodno, u procesu upravljanja razvojem policije, posebnu pažnju posvetiti prilagođavanju promjenama sigurnosnog ambijenta, koji je posljedica prirodnih nesreća, odnosno tzv. sekundarnim kriznim izazovima koji imaju izuzetan značaj za djelovanje policije u takvim prilikama. Kroz upravljanje razvojem policije u stanju prirodne nesreće, potrebno je inicirati formalizaciju poslova i zadataka policije kroz konkretna zakonska rješenja, a posebno kroz zakone o policijskim službenicima. Jedno od temeljnih načela policijskih zakona govori o tome da „policijski službenik u vršenju svoje dužnosti djeluje na nepristrastan i zakonit način vođen javnim interesom da služi i pomaže javnosti, promoviše razvoj i očuvanje demokratske prakse u skladu sa zaštitom ljudskih prava i osnovnih sloboda“.
Nove strategije djelovanja policije, u situacijama prirodne i druge nesreće, treba da obuhvate nekoliko naročito važnih segmenata, od sistema dojave i obaviještavanja o nastanku opasnosti, pa do upotrebe specijalne zaštitne opreme. Policija funkcionalno raspolaže nizom prednosti i pogodnosti u odnosu na druge subjekte u sistemu zaštite i spašavanja ljudi i materijalnih dobara, kada je u pitanju sistem obaviještavanja i protoka informacija: kroz kontinuitet  rada  u  24-časovnom  operativnom  djelovanju,  operativno  dežurstvo  i  aktivno

37

prisustvo policijskih službenika na terenu, kada su u prilici direktno pružiti pomoć stanovništvu u otklananju posljedica prirodne nesreće rukovođeni primarnim interesom spašavanja ljudskih života i njihove imovine. Rješavanje sigurnosnih pitanja izazvanih posljedicama prirodne nesreće ne završava se samo prijemom i prosleđivanjem informacija i blagovremenog obaviještavanja javnosti, već se policija rukovođena planom razvoja treba orijentisati na druga veoma važna sigurnosna pitanja, kao što su pružanje pomoći dr. organima u izvršavanju poslova za koje imaju nadležnost, obezbjeđenje nesmetanog toka saobraćaja radi dostavljanja pomoći ugroženim područjima, osiguranje kapitalnih objekata i važnih industrijskih objekata, transport povrijeđenih lica kroz ugrožena područja itd. Snaga i uticaj policije inspirisani su stručnim autoritetom kroz sposobnost i spremnost policije da drugim subjektima pruže pomoć i donošenju procjene ugroženosti i opasnosti, te detektovanju sigurnosnih rizika. U skladu sa aktuelnom situacijom, policija ima mogućnost preraspodjele vlastitih resursa, te angažovanja i dodatnih snaga čiju transformaciju je posebno potrebno precizirati planovima razvoja policije. Međutim, stanje prirodne nesreće donosi sa sobom i refleksiju negativnih sigurnosnih faktora koji se ogledaju u prilici da se kriminalno djelovanje određenih lica proširi i na ugrožena područja. Ovo se prije svega odnosi na napade na imovinu ugroženih u formi teških provalnih krađa, krađa napuštene imovine, zatim oštećenje napuštenih dobara itd., što policija mora staviti u prioritetan zadatak planom obezbjeđenja ugroženih područja.
Najvažnije pitanje koje je potrebno riješiti kroz upravljanje razvojem policije jeste planiranje sredstava za pripremu djelovanja policije u stanju izazvanom prirodnom nesrećom, odnosno osposobljavanja policije za rad u posebnim uslovima, edukaciji o pružanju pomoći i podršci ugroženim, regrutovanje specijaliziranih policijskih snaga za rad u vanrednim uslovima, te nabavci i obezbjeđenju materijalno-tehničkih sredstava za rad policije u vanrednim prilikama izazvanim prirodnom nesrećom za sve situacije koje se mogu procijeniti u zavisnosti od porijekla prirodnog (ili tehničko-tehnološkog) ugrožavanja (poplave, požari, zemljotresi, industrijske havarije sa curenjem opasnih materija itd.). Najvažniju ulogu u sistemu zaštite i spasavanja ljudi i materijalnih dobara od posljedica prirodnih nesreća, zauzimaju lokalne policijske snage koje djeluju na manjim područjima i koje su u prilici da učestvuju u mjerama prve intervencije kada je u pitanju bilo koji oblik pružanja pomoći ugroženom stanovništvu kroz sinhronizovano djelovanje sa drugim društvenim subjektima, prije svega Upravom civilne zaštite.
Pandemija virusa COVID-19 (korona virus) dovela je mnoge sisteme u potpunu ili
djelimičnu blokadu života i rada, industrijske proizvodnje, turizma i drugih djelatnosti, pa se

38

tako i policijski sistem našao u vrlo složenoj situaciji u kojoj je morao doživjeti određenu transformaciju. U suštini, nastupila je jedna nova i nepredviđena vanredna situacija sa kojom se nijedna država nije susretala. Policija je na temelju vlastitog iskustva poduzela neophodne korake za djelovanje u ovakvoj situaciji rukovodeći se općim principima rada policije u kriznim situacijama u skladu sa smjernicama kriznog menadžmenta i preporukama civilnog sektora na planu zaustavljanja širenja virusa COVID-19. Međutim, nedostajali su pojedini protokoli koji se odnose na konkretne postupke policije u novonastaloj situaciji. Pred policiju su postavljeni zadaci sa kojima se nekada susretala u prošlosti, kao što je tzv. „policijski sat“, ali i aktuelni problemi poput lišavanja slobode lica sa utvrđenim oboljenjem (infekcijom), njihov smještaj i trijažni postupak nakon prijema osobe u jednicu za zadržavanje. Edukacija policijskog kadra iz ove oblasti je izostala, odnosno djelovanje policije u ovakvim uslovima nisu predvidjeli ni drugi policijski sistemi, ali su se vremenom prilagođavali. Svi policijski postupci vezali su se za primjenu higijensko-epidemioloških mjera na koje policijski sastav nije bio pripremljen, niti je posjedovao odgovarajuću zaštitnu opremu.
U budućem vremenu svijet bi se mogao suočiti sa još većim izazovom. Pravilna i pravovremena projekcija djelovanja policije u uslovima postojanja i širenja zaraznih bolesti treba da predstavlja prioritet njenog razvoja kako bi svoju misiju ostvarila i u tim kriznim situacijama. U tom smislu, programi razvoja policije trebali bi uključivati edukativne i taktičke sadržaje za djelovanje policije u uslovima postojanja i širenja novog virusa, ali i svih budućih predvidivih zaraznih bolesti koje, kako se vidjelo, bitno utiču na kompletnu sigurnosnu situaciju. Strateški planovi na kojima se zasniva razvoj policije uključuju novi model sa prilagođavanjem policijskog sastava za djelovanje u uslovima prirodne nesreće izazvane pojavom virusa COVID-19, pri čemu se posebno naglašava preraspodjela bazičnih poslova i zadataka i primjena novih strategija, koje su podobne u datoj situaciji tako da neće narušiti ljudska prava i osnovne slobode, osim u slučajevima kada to zakon izričitio dozvoljava i kada to iziskuje interes javnosti, odnosno sigurnosti. Također, planovima razvoja potrebno je planirati preraspodjelu ljudskih resursa koji su osnova funkcionisanja policije tako da se u slučaju obolijevanja policijskih službenika u rad mogu uključiti i rezervne snage. Ovaj zahvat moguće je implementirati obzirom na to da je u uslovima privremenog ograničavanja kretanja osoba (policijski sat) znatno reducirano kretanje građana, smanjen je intenzitet saobraćaja na koji način se imobiliziraju i potencijalni sigurnosni rizici, prvenstveno društveni izvori ugrožavanja (kriminalitet), kao i smanjenje psihološkog fenomena koji se definiše kao strah od kriminaliteta. Navedenu dinamiku treba da prati i priprema policijskog sastava na primjenu  mjera  opće  epidemiološke  zaštite,  kao  i  lične  epidemiološke  zaštite  sa  ciljem

39

smanjenja rizika od transmisije virusa, pri čemu se naročita pažnja upućuje na kontakt sa drugim licima koja se tretiraju od strane policije (bliski kontakt).
Kada je riječ o primjeni općih policijskih zadataka, strategija razvoja podrazumijeva optimalnu primjenu konkretnih procedura prema određenim licima npr. onima koje je potrebno uhapsiti zbog ponašanja koje uključuje kršenje poretka. U ovakvim slučajevima potrebno je slijediti upustva i medicinske protokole nadležnih zdravstvenih štabova, ali i kriznog menadžmenta policije koji bi trebao ostvariti punu saradnju sa ovim subjektima. Posebni protokoli predviđali bi postupak policije prema osobama kod kojih je utvrđeno prisustvo novog virusa i kojima je nadležna epidemiološka služba naredila određene mjere. U ovoj fazi policija je ovlaštena da vrši kontrolu i nadzor nad takvim licima i da po potrebi poduzima određene mjere i radnje u situaciji u kojoj utvrdi da ta osoba svojim ponašanjem može ugroziti život i zdravlje drugih ljudi. Dakle, i u ovim slučajevima policija nastupa pod maksimom općeg interesa građana, odnosno zaštite opće i imovinske sigurnosti građana. Sistem primjene zdravstvenih protokola, od strane policije sa ciljem sprečavanja  širenja virusa, čini osnovu planiranja razvoja policije za djelovanje u kriznoj situaciji izazvanoj epidemijom virusa. Na taj način se može očekivati da će policija svoje poslove i zadatke obaviti profesionalno i stručno ne narušavajući arhitekturu svoje organizacione strukture. Realno je da se planiranjem razvoja policije predvidi i nabavljanje adekvatne zaštitne opreme za policijske službenike, koja bi trebala biti prilagođena opremi koju nose policijski službenici, a što je najvažnije da je oprema sigurna kako bi pružila adekvatnu zaštitu od infekcije.
Viziju razvoja policije u budećem  vremenu potrebno je  usmjeriti  na neočekivane promjene sigurnosne situacije u vezi sa migrantskom krizom, tačnije zaštiti državnih granica od ilegalnog prelaska stranih državljana i adekvatnoj reakciji nadležnih državnih tijela prema stranim državljanima koji već borave na teritoriji države. Pitanje mograntske krize je već dosta eksploatisano i u medijima, a nadležna policijska agencija za zaštitu državne granice ističe nedostatak policijskih službenika i opreme za nadzor državne granice. Evidentno je da migrantska kriza poprima sve složeniju formu koja ima mogućnost eskalacije, jer se radi o velikom broju stranih državljana od kojih je većina ekonomskih migranata koji dolaze iz ratom zahvaćenih područja. Njihova namjera je prelazak na teritoriju Evropske unije sa teritorije Bosne i Hercegovine. Za razvoj policije posebno je važno planirati strategiju nadzora stranih državljana obzirom da se radi o nepoznatoj populaciji, čiji identitet u većini slučajeva nije ni utvrđen, niti je poznato koliko je tih lica iz kriminalnog miljea. U fokusu razvoja policije koji iziskuje odgovor na migranstsku krizu, najpogodnije je djelovati jedinstveno na

40

nivou cijele teritorije uz formiranje posebnih koordinacionih tijela za praćenje migrantske krize i kroz centralizaciju i razmjenu podataka o kretanju i boravku migranata, kao i drugih operativnih podataka važnih za upravljanje ovom kriznom situacijom. To bi podrazumjevalo koordinaciju svih policijskih agencija od lokalnih policijskih snaga do nadležnog Ministarstva sigurnosti. Razvojni proces policije u ovom smislu oslanja se na primjenu posebnih taktika praćenja i nadzora, kontrole kretanja i osiguranja na stacioniranim mjestima za smještaj migranata. Težište razvoja policije na uspostavljanju upravljanja kriznom situacijom (migrantskom krizom), inspririsano je upravo izvornim nadležnostima i zakonskim ovlaštenjima u cilju zaštite lične i imovinske sigurnosti građana i osiguranja poštivanja ljudskih prava građana, koje štiti uz jedan novi momenat koji se tiče poštivanja prava migrantske populacije koja su garantovana međunarodnim konvencijama. Problemi sa kojima se policija suočava, ili će se baviti u slučaju nastavka migranstke krize, mogu iziskivati angažovanje dodatnih policijskih snaga na rješavanju samo tog konkretnog pitanja, na koji način može umanjiti svoju operativnu funkciju. Veoma je kompleksno pratiti razvoj događaja i donositi adekvatne procjene, jer su već zabilježeni slučajevi masovnog narušavanja javnog reda i mira od strane migranata, blokada saobraćajnica, međusobnih obračuna između migranata upotrebom opasnog oruđa sa lišenjem života, a nisu rijetki ni slučajevi napada na imovinu građana na lokalnim područjima u kojima se migranti zadržavaju, kao što su provale u kuće, krađe motornih vozila itd. Stoga je planiranjem razvoja policije potrebno predvidjeti donošenje sigurnosne procjene na osnovu dnevnih informacija obzirom na dinamiku migrantske krize i predviđati buduće korake, a ukoliko se ukaže potrebnim koristiti i varijantu preraspodjele policijskih snaga na kriznim područjima. Teret migrantske krize najviše nose pojedine lokalne policijske snage, kao i policijske snage pojedinih kantona čija teritorijalna nadležnost uključuje tranzit ili boravište migranata, što bi planovi razvoja policije trebali posebno predvidjeti radi dodatnog angažovanja policijskih resursa.

Zaključna razmatranja
Upravljanje razvojem u policiji podrazumijeva veoma kompleksan proces u kojem najvažniju ulogu zauzima strateški menadžment policije, koji treba da čini okosnicu njenog razvoja u pravcu profesionalnijeg i efikasnijeg djelovanja, te osiguranja povoljnog sigurnosnog ambijenta, posebno u kriznim situacijama koje su izazvane vanrednim događajima i pojavama. Svoju misiju i ulogu strateški menadžment može ostvariti pravilnom projekcijom usmjeravanja i koordinacije policije koja će biti sposobna da prepozna i neutrališe  sve  sigurnosne  prijetnje  i  izazove.  Također,  policija  se  u  svom  razvoju  mora

41

rukovoditi principima i načelima kojima se ostvaruje puni kapacitet zaštite ljudskih prava i osnovnih sloboda. Pažnju treba usmjeriti na razvoj unutrašnje strukture policije sa mogućnošću brzog prilagođavanja u vanrednim situacijama i upravljanja kriznim situacijama kroz permanentnu edukaciju i obuku policijskog kadra kao i rukovodnih službenika, unutrašnju preraspodjelu poslova, formiranje posebnih timova i jedinica, suzbijanje korupcije u vlastitim redovima, planiranje nabavke materijalno-tehničkih sredstava, saradnju sa drugim policijskim agencijama, rješavanje statusnih pitanja uposlenika sa invaliditetom, minimiziranje birokratizacije u policiji itd. Pravilna strategija policije, sa jasnom vizijom planiranja i upravljanja razvojem, može doprinijeti unaprijeđenju kvaliteta rada i efikasnosti policije u sistemu sigurnosti koji će zajednici i građanima obezbijediti povoljan sigurnosni ambijent.

42

LITERATURA

Masleša, R. (2001). Teorije i sistemi sigurnosti. Sarajevo: Magistrat.
Masleša, R. (2011). Policija i društvo. Sarajevo: Fakultet za krimnalistiku, kriminologiju i sigurnosne studije.
Modly, D., Korajlić, N. (2002). Kriminalistički riječnik. Tešanj: Planjax.
Perić, V. (1987). Oblici operativne djelatnosti službe javne sigurnosti. Zagreb: RSUP Hrvatske.
Termiz, Dž. (2014). Specifičnosti metodologije istraživanja u bezbjednosnoj djelatnosti. Policija i sigurnost. Zagreb, god. 23, br. 4, str. 361–363.
United  Nations  office  on  Drugs  and  Crime,  Handbook  on  Police  Accoutability.  Oversight  and Integrity. New York: United Nations (2011).

43

Rusmir Kozarić, Ph.D. Željko Kršić, M.A.

POLICE DEVELOPMENT MANAGEMENT

Summary

The police system in Bosnia and Herzegovina is legally and organizationally established within the framework of constitutional solutions as part of the security community that operates in positions of territorial stability through an integrated system of decentralized and centralized management and governance. Although at first glance this form of combination is impossible, the system of coordination and subordination establishes mechanisms by which the police ensure functional and efficient operation at all operational levels. Police resources are able to recognize and detect all security risks and challenges, even in the most complex security situations.
The traditional model is still present in some police organizations, however, the needs of a modern democratic society initiate the development of the police system in the direction of strengthening and affirming the internal form, functionality and efficiency in performing the set tasks and goals. The development of the police system is an inevitable process that is in itself necessary in times of complex security challenges such as terrorism, organized crime, migrant crisis, protection of people and material goods from natural and other disasters, police action in a pandemic caused by COVID-19 virus, etc.
The development process of the police is also important in order to establish modern crime prevention strategies and a more transparent relationship with the community, which primarily refers to the establishment of a model of community policing and a new (preventive) approach to policing with a safer environment through citizens through service delivery model. that is, police affairs that deviate from traditional approaches.
Key words: police, management, leadership, development, crisis situations, management

44

Dr. Esad Čović	UDC:05(316.3) 497.6
Fakultet za menadžment,	Stručni članak
Internacionalni univerzit,
Brčko distrikt, BiH
ail: covicesad@gmail.com

ULOGA VISOKOG OBRAZOVANJA NA UTJECAJ EKONOMSKIH I DRUŠTVENIH FAKTORA, LEASING SEKTOR BOSNE I HERCEGOVINE

SAŽETAK: Uloga visokog obrazovanja globalno gledano na poratni period do danas veoma je važan faktor savremenog i modernog privređivanja, posebno u uslovima globalizacije, koja karakterizira svjetske gospodarske procese na početku dvadeset prvoga vijeka. Leasing sektor je duboko zahvaćen političkim, gospodarskim, tehnološkim i demografskim promjenama.
Leasing sektor se kao novi ekonomski faktor pojavljuje kao novi oblik finansiranja i prolazi stalne promjene koje su prikazane u brojnim i različitim vrstama leasing poslova. U ovoj prezentaciji ekonomskog subjekta daje se prijedlog odredbi Zakona o leasingu kojima se uređuju ugovor o leasingu, prava i obveze subjekata leasinga.
Nadalje, analizira se dosadašnja praksa, s posebnim naglaskom na sadržaj i značenje opštih uslova ugovora u sadašnjem i budućem oblikovanju leasing poslova. U ovom izvornom istraživanju razmatramo zakonsko reguliranje financijskog leasinga, njegovo mjesto na tržištu kapitala i potrebne aktivnosti u cilju uspješnijeg i kvalitetnijeg poslovanja leasing društava.
KLJUČNE RIJEČI: nauka, leasing, finansiranje, Zakon o financijskom leasingu, primjer uvoz automobila

Uvodne napomene
Nema sumnje da je problematika leasinga izuzetno složena i slojevita. Složenost uslovljavaju brojni društveni činioci koji opredjeljuju njegovu funkciju i manifestne oblike, a slojevitost uslovljavaju njegov pravni i ekonomski karakter. Leasing s pravnog posmatranja ne predstavlja samo skup pravnih normi kojima je on uređen u nekom pravnom sistemu, već je za pravnu nauku jedan izuzetan i poseban pravni institut kroz koji se reflektira odnos javnog i privatnog prava, na jednoj strani, dok se na drugoj, pravna nauka suočava sa ekonomskim osobinama leasinga u smislu sadržaja društvenih, odnosno pravnih odnosa. Iz tih razloga zakonodavna rješenja leasinga moraju biti spoj adekvatne pravne forme i primjerenih ekonomskih vrijednosti.
Značaj teme kojom se bavi ovaj rad proizlazi i iz činjenice da leasing tvrtke kao sudionici financijskog sektora tzv. nebankovnog sektora, svojom imovinom u nebankovnom sektoru dominiraju, pri čemu je djelatnost leasinga postala druga po veličini, odmah iza banaka. Leasing plasmani u Bosni i Hercegovini, s osam leasing društava iznose 233 miliona konvertibilnih maraka, dok je u susjednoj Republici Hrvatskoj, članici Evropske unije, stanje leasing društava još dominantnije.

45

Naime, u Republici Hrvatskoj sa dvadesetak aktivnih leasing društava, portfelj odnosno neotplaćena vrijednost glavnice plasmana 15 najvećih društava, iznosi oko 2,2 milijarde eura, s tim da su u strukturi portfelja gotovo podjednako zastupljeni operativni i financijski leasing sa po 35%, dok su takozvani krediti zastupljeni s gotovo 30%, ili oko 650 miliona eura. Ova činjenica o djelu kredita u ukupnoj imovini ovu djelatnost čini parabankovnom.
Takva, uslovno rečeno, vrsta leasinga razvila se dominantno nakon što je Hrvatska narodna banka različitim monetarnim instrumentima s poglavito obaveznim čuvanjima nametnula različita ograničenja na vanjske izvore sredstava. U nemogućnosti daljnjeg širenja poslovanja i povećanja plasmana, u Republici Hrvatskoj, putem banaka inostrani vlasnici su počeli plasirati sredstva kao “kredite” putem leasing društava. Tako je ukupna imovina u 2005. godini svih društava porasla za oko 3,4 milijarde kuna, ili oko 460 miliona eura.
Nastupanje negativnih trendova u privredi rezultira padom BDP-a, ponajprije zbog smanjenja investicionih aktivnosti. Takvi trendovi direktno su uticali na smanjenu potražnju za finansiranje putem leasinga i daljnji pad leasing tržišta. Unatoč tome, leasing društva u Republici Hrvatskoj ostvarila su 50 milijuna kuna dobiti tokom 2013. godine. Posmatrajući to u odnosu na prethodnu 2012. godinu, radi se o padu od 60,7%. Od dvadesetak aktivnih društava, tri tvrtke drže gotovo pola ukupnog tržišta leasing poslova, PBZ leasing, UniCredit Leasing Croatia i Erste & Steiermärkische S-Leasing. Struktura ugovorenih leasing poslova je u korist zaključenih ugovora za kupovinu ličnih automobila, i to prije svega putem financijskog leasinga, gotovo 86% poslova, dok je tek 14% ugovora o leasingu zaključeno kao operativni leasing. Pad aktive svih društava leasing tržišta 2013. godine je za 12,3% u odnosu na prethodnu godinu.
Uz zakonske odredbe i praksu na financijskom tržištu, leasing se tradicionalno dijeli na operativni i financijski leasing, ali se razvija i takozvana treća vrsta leasinga, odnosno čisto kreditiranje korisnika predmeta leasinga, čime je on postao i vlasnikom predmeta. Pad aktivnosti leasinga posljedica je više faktora, s tim da su leasing društva mogla uticati na neke od njih.
Kroz naučno-istraživački rad istražen je uticaj razvoja automobilskog sektora na operativni leasing, te data moguća rješenja oporavka navedenog tržišnog segmenta leasing tvrtki. Naznačeni ekonomski i financijski pokazatelji i leasing trendovi, a prije toga i sam pojam leasinga u svom čisto teorijskom, naučnom i zakonodavnom značenju, predmet je ovog rada. Naravno da je predmet rada mnogo širi jer se zbog svoje kompleksnosti ima baviti i glavnim

46

činiocima koji određuju funkcioniranje leasing trgovine i njene ekonomske posljedice po
društvo.

Leasing sektor Bosne i Hercegovine
Predmet rada obuhvata: izvore, strukturu i funkciju leasing prodaje; izvore, strukturu, funkciju i pravni osnovu uspostavljanja leasing odnosa; poziciju modela leasinga u kontekstu odnosa prema drugim vrstama prodaje, trgovine; stanje i funkcije leasinga u Bosni i Hercegovini, Republici Hrvatskoj i Republici Srbiji.
Rad treba da ukaže na sve bitne relevantne ekonomske i pravne teorije koje su tretirale materiju leasinga, naročito na specifičnosti postojanja leasing sistema u Republici Hrvatskoj, uz napomenu da se problematika leasinga u manjem ili većem obimu javlja na identičan način i u drugim državama, a posebno u tranzicijskim sistemima u kojima se našla Bosna i Hercegovina.
U ovom radu se iznose teorijske spoznaje ili saznanja, kao i neka praktična iskustva. Problematika leasinga na najeklatantniji način ukazuje na zakonitost i istoriju ekonomskih procesa, op. autora. Osnovni cilj je da na objektivan način utvrdimo prirodu, strukturu i formu leasing odnosa.
Leasing možemo promatrati u nekoliko osnovnih aspekata:

Da li je primjena leasinga pozitivna ili negativna za razvoj ekonomskog sistema i da li
postoje pravne, političke i ekonomske pretpostavke za njegovo funkcionisanje.

Da se utvrdi kakva je struktura odnosa kupca i prodavca leasing usluge, odnosno kakve su pravne i druge pretpostavke za njihovu adekvatnost.
Kakve su sličnosti i razlike u procesima nastajanja i razvoja leasinga ponajprije u Evropskoj uniji, a potom i u Bosni i Hercegovini, Republici Hrvatskoj i Republici Srbiji, te kako se primjenjuje sistem leasinga u ovim državama.
Naučni i istraživački cilj rada obuhvaća dva osnovna aspekta:
Naučni cilj – treba pružiti doprinose povećanju fonda naučnog razumijevanja problema, odnosno stjecanja, produbljivanja naučne teorije o bitnim pitanjima kojima se bavi naučna misao kada je riječ o leasingu.
Istraživački cilj – obuhvata istraživanje i analizu kvantitativnih pokazatelja leasing prodaje u Evropi, Bosni i Hercegovini, Republici Hrvatskoj i Republici Srbiji, sa dovođenjem u korelaciju pozitivnih i negativnih učinaka.

47

Hipotetičkim okvirom istraživanja određen je predmetom i strukturom teme. Osnovne
pretpostavke i dvojbe mogu se iskazati kao:
Postoje brojne ekonomske teorije koje u manjem ili većem obujmu tretiraju, akceptiraju i afirmiraju leasing trgovinu i ističu njene pozitivne uticaje na financijske i ukupne društvene procese.
Pretpostavljamo da postoje pravne pretpostavke za primjenu principa leasing trgovine u
smislu postojanja zakona kojima se na određen i dostojanstven način tretira materija leasinga.
Polazimo od direktnih situacija po kome se u neposrednoj primjeni leasinga ispoljavaju brojni praktični problemi koji dovode u pitanje ekonomičnost i uspješnost ovog oblika trgovine, jer oni utiču na negativne financijske tokove u firmama koje se bave leasingom.
4. Pretpostavljamo da je leasing sistem prodaje automobila, a posebice rabljenih automobila, putničkih rabljenih automobila iz Evropske unije, problem visine procjene vrijednosti voznog parka, visina kamatne stope, licitacije kao novi prodajni kanal, te benevolentnost leasing društava posebno opterećuju adekvatnu primjenu leasinga.
5. Pretpostavljamo da postoje pokazatelji koji upućuju na to da u Bosni i Hercegovini leasing prodaja nije dovoljno razvijena i da postoji veliki prostor za njegov razvoj.
U teorijskom aspektu od ove teme očekujemo da nam pruži jasnija saznanja o tome koji su bitni faktori uspostavljanja i funkcioniranja leasing prodaje. Odnos sudionika procesa leasing prodaje je uglavnom prihvaćen u smislu da je to jedna cjelina koja se prihvata, ali očekujemo saznanja o nivou tih odnosa i njenim specifičnostima.
Očekujemo i kvantitativne pokazatelje, kao rezultate istraživanja koji će nam potvrditi da u Bosni i Hercegovini i državama okruženja, leasing prodaja nije dostigla potreban nivo i da za sada nema trenda njenog razvoja.
Tržišni trendovi leasinga u Bosni i Hercegovini, odnosno Federaciji Bosne i Hercegovine i Republici Srpskoj, te Republici Srbiji i Republici Hrvatskoj, koji utiču na leasing posao, sadržava analizu činitelja koji se manifestiraju na broj i vrijednost leasing poslova koji se ugovore na finansijskom tržištu, s osvrtom na prodaju automobila, jer su oni i najvećim dijelom predmet ugovora o leasingu.
Finansijska tržišta i institucije su od odlučujuće važnosti za funkcionisanje savremenog privrednog područja. Danas se finansijska tržišta vrlo brzo povezuju u jednu cjelinu i na taj način intenziviraju konkurenciju u finansijskim uslugama.
Rast konkurencije svima koristi, jer na taj način pruža niže cijene i bolju kvalitetu usluga, premda donosi i nove probleme koji dovode do smanjivanja profita banaka i drugih finansijskih institucija. Na tržištu kapitala kao i svakom drugom tržištu postoje dvije vrste

48

saučesnika u razmjeni, oni s viškom imovine, koju žele plasirati, i oni koji su u potrazi za imovinom koja im nedostaje, te je žele steći. Njihova se razmjena sastoji u novčanim tokovima koji iz štednje ili privatnih ušteda transferiraju kapital u privredne djelatnosti i to s duljim rokovima otplate ili trajno.
Dugoročno ulaganje obuhvata razdoblje od najmanje jedne godine, a obično su to ulaganja koja traju tri do pet godina, pa i više. Trajno ulaganje u privredu, naziva se investiranje, a postupak ulaganja koji rezultira proširenjem trajne imovine privrednog subjekta, naziva se investicija.
Investirati se može u kupovinu zemljišta, strojeva ili opreme, zatim u izgradnju privrednih objekata, a može se ulagati i u nematerijalnu imovinu, kao što su na primjer patenti, licence, računarski programi i slično. Jedan od mehanizama koji omogućuju ulaganje u privredne poduhvate upravo je leasing. Leasing je poseban oblik tuđeg, eksternog finansiranja ili finansiranja iz pozajmljenih izvora. Na makroekonomskom nivou poslovi leasinga omogućavaju aktiviranje proizvodnih kapaciteta, osposobljavanje postojeće opreme i nabavljanje tehnološki usavršene opreme i transportnih sredstava, povećanje globalne produktivnosti rada, konkurentnosti nacionalne privrede, povećanje izvoza i profitabilnosti globalne ekonomije.
U bosanskohercegovačkom jeziku izraz leasing se najčešće prevodi kao najam, ali u svakodnevnoj komunikaciji uglavnom se koristi izraz leasing. Leasing se kao poslovni odnos temelji na ideji da je objekt leasinga bolje koristiti nego kupiti. Mogućnost da opremu ili nekretninu dobijete na korištenje na vrijeme koje je potrebno, zasigurno može biti bolja nego da istu kupujete. Smatra se da prvi oblici leasing poslova datiraju još tri hiljade prije Krista, te da su se pojavili u starom Egiptu u vrijeme prvog faraona Menesa. Faraon Menes je iznajmljivao ratarske alate poljoprivrednim proizvođačima uz rijeku Nil, radi obrade zemlje.
Leasingom fizičke osobe, odnosno poduzeća, mogu pribaviti proizvodna i druga dobra bez trošenja vlastitih fondova i bez uzimanja skupih kredita na finansijskom tržištu. Pri tome se primaocu leasinga omogućuje plaćanje naknade za korišćenje predmetom leasinga po načelu plaćaj iz onoga što zaradiš (engl. Pay as you earn).
Prema ekonomskoj definiciji, leasing je oblik finansiranja nabave pokretnih i nepokretnih dobara koja se na temelju posebnog ugovora daju na upotrebu korisniku leasinga, uz određenu naknadu i na određeno vrijeme.
Leasing ili davanje u najam je slučaj u kojem se društvu daje na upotrebu i pod kontrolu neko sredstvo bez da nad njim stekne vlasništvo. To je pisani sporazum kojim se dopušta

49

upotreba sredstava za određeno vremensko razdoblje. Potpisuju ga vlasnik sredstava, koji se
naziva najmodavac, i korisnik, najmoprimac.
Kako bi se osnovalo leasing društvo, Agenciji za bankarstvo Federacije Bosne i Hercegovine, potrebno je dostaviti zahtjev za izdavanje dozvole s naznakom opunomoćene osobe za komunikaciju sa Agencijom za bankarstvo Federacije Bosne i Hercegovine.
Uz zahtjev moraju biti priloženi i: osnivački akt; popis osnivača leasing društva u kojem su navedeni identifikacijski podaci osnivača i njihov udio u temeljnom kapitalu; prijedlog statuta; plan poslovanja leasing društva za prve tri godine poslovanja; podaci o stručnim kvalifikacijama i radnom iskustvu kandidata za članove uprave i nadzornog odbora leasing društva; podaci o kadrovskoj osposobljenosti i organizacionoj strukturi zaposlenika za obavljanje poslova leasinga; informacije o tehničkoj osposobljenosti i informatičkoj opremljenosti za obavljanje poslova leasinga, uz dokaze o statusu poslovnog prostora u kojem će biti sjedište, te izjave osnivača u pisanom obliku da će osnivački ulog uplatiti u roku od sedam dana od dana dostavljanja obavještenja Agencije za bankarstvo Federacije Bosne i Hercegovine o pozitivnom rješenju zahtjeva.
Temeljni kapital ne smije biti manji od 250.000 konvertibilnih maraka, a plan mora sadržavati i planirane izvore sredstava, dinamiku zaduživanja i plan širenja podružnica i poslovnih aktivnosti. Leasing društvo mora početi poslovati u roku od šest mjeseci od dana izdavanja dozvole za obavljanje poslova leasinga.
Zadaci nekog budućeg istraživanja na temu leasinga treba da budu usmereni na: sistematizirati pravne akte kojima se uređuje oblast leasinga i izvršiti njihovu analizu; sistematizirati modele i način organiziranja leasing prodaje u Bosni i Hercegovini i zemljama okruženja i izvršiti njihovu eksplikaciju sa posmatranja funkcija i mogućnosti razvoja; fokusirati se na kvantitativne pokazatelje leasing prodaje i izvršiti uspoređivanje pokazatelja, te trendove i tendencije koje oni pokazuju, šta je funkcija leasinga i kakva je njegova primjenjljivost u praksi; uporediti stanje leasing prodaje u Bosni i Hercegovini i ekonomske pravne i druge pretpostavke njegovog razvoja.

3.   Zaključna razmatranja
Možemo zaključiti da je jedno od najčešće postavljanih pitanja tokom ovog rada bilo je pitanje o postojanju uslova za uspostavljanje i funkcioniranje leasing prodaje. Sva smo pitanja grupirali u dvije grupe, pravne i ekonomske prirode. Pravne pretpostavke funkcioniranja leasinga potvrdili smo tokom istraživanja uslova za osnivanje i rad trgovačkih društava koja se

50

bave leasingom. Došli smo do saznanja o tome da je leasing, sa stanovišta prava, akceptiran u javnom pravu kroz zakonske odredbe koje govore o leasingu kao obliku trgovine.
Moramo konstatirat da postoje određene pravne pretpostavke državnog prava iskazane u zakonima i podzakonskim aktima koje omogućavaju osnivanje i rad leasing društva. Osim javno-pravnog stanovišta, leasing ima i sferu građansko-pravnog, sferu slobodnih, ugovornih odnosa između prodavača leasing usluge i kupca. U toj sferi pretpostavili smo da dominiraju dispozitivne norme i da postoji određena kreativnost ugovornih strana. Došli smo do relevantnih dokaza da postoje brojni problemi u primjeni sistema leasinga u odnosu na bankarski sektor.

51

LITERATURA

Agencija  za  bankarstvo  Federacije  Bosne  i  Hercegovine  (2015).  Informacija o  sektoru  lizinga  u Federaciji Bosne i Hercegovine 31.12.2015., Sarajevo.
Agencija za bankarstvo Republike Srpske (2014). Izvještaji o stanju u bankarskom sistemu Republike Srpske,	Banja	Luka,	dostupno	na: http://www.abrs.ba/publikacije/Izvjestaj_o_stanju_bankarskog_sistema_RS_311 22013_lat.pdf. Pristupljeno 05.03.2015.
Babić, M. (2008). Financijske špekulacije i ekonomska kriza. Obnovljivi život. Zagreb, br. 4, str. 385– 388.
Barberić,   H.,   Globalna  financijska   kriza,   dostupno   na:   http://www.hrvatski-vojnik.hr/hrvatski- vojnik/2412009/kriza2.asp. Pristupljeno 02.11.2010.
Bello, W. (2009). Neoliberalizam kao vladajuća ideologija na Filipinima, dostupno na: www.slobodnifilozofski.com/ 2009/12/ljetna-skola-walden-bello.html.  Pristupljeno 12.02.2015.
Biznis & finansije, dostupno na: http://bif.rs/2014/12/lizing-trziste-srbije-stabilno-slabo/ Pristupljeno 15.02.2015.
Braovac, I., Jurić, M. (2009). Leasing u teoriji i praksi. Poslovni zbornik. Zagreb.

Esad Čović, Ph.D.

THE ROLE OF HIGHER EDUCATION ON THE INFLUENCE OF ECONOMIC AND SOCIAL FACTORS,
LEASING SECTOR OF BOSNIA AND HERZEGOVINA

Summary

The role of higher education globally in the postwar period is a very important factor of modern business, especially in the context of globalization, which characterizes world economic processes in the early twenty-first century. The leasing sector is deeply affected by political, economic, technological and demographic changes .
The leasing sector appears as a new economic factor fot the new form of financing and undergoes constant changes that are shown in many different types of leasing operations. This presentation of the economic entity proposes the provisions of the Law on Leasing which regulate the leasing contract, the rights and obligations of leasing entities.
Furthermore, the current practice is analyzed, with special emphasis on the content and meaning of the general conditions of the contract in the current and future design of leasing operations. In this original research, we consider the legal regulation of financial leasing, its place in the capital market and all necessary activities in order for more successful and quality business of leasing companies.
Key words: science, leasing, financing, law on financial leasing, example car import

52

Dr. Ismet Šabotić	UDC:05(32>342.7):37
Internacionalni univerzitet Brčko	Stručni članak

PRAVO NA OBRAZOVANJE KAO OSNOVNO LJUDSKO PRAVO

SAŽETAK: Pravo na obrazovanje je zagarantovano brojnim međunarodnopravnim instrumentima u oblasti zaštite ljudskih prava. Poseban predmet razmatranja u radu predstavljaju Univerzalna deklaracija o ljudskim pravima, Međunarodni pakt o ekonomskim, socijalnim i kulturnim pravima, Konvencija o eliminisanju svih oblika diskriminacije žena i Konvencija o pravima deteta, koji su značajni za uspostavljanje univerzalne zaštite predmetnog prava, kao i sagledavanje istog u svetlu odredbi regionalnih instrumenata za zaštitu ljudskih prava, kako na evropskom kontinentu, tako i na američkom i afričkom. Uspostavljanje međunarodnih standarda u pogledu formiranja koncepta prava na obrazovanje doprinosi afirmaciji ovog prava, ali njegova realna zaštita u najvećoj meri zavisi od samih država i njihovih mogućnosti da odgovore postavljenim zahtevima.
KLJUČNE RIJEČI: pravo na obrazovanje, ljudska prava, međunarodni ugovori

Uvod
Samo pojedinac koji je obrazovan i koji poseduje potrebna znanja, može da bude ravnopravni učesnik u društvenom životu i kao takav doprinese sveobuhvatnom napretku zajednice u kojoj živi. Važnost obrazovanja kako za pojedinca, tako i za celokupnu društvenu zajednicu, predstavlja važnu društvenu komponentu koja datira još iz perioda antičke Grčke. Jedan od imperativnih zahteva savremenih demokratskih društvenih sistema jeste da obezbede svojim građanima pravo na školovanje i obrazovanje. Koliko je navedeni zahtev zaista realizovan govori podatak da je trenutno u svetu oko 870 miliona nepismenih ljudi. (Beiter, 2006: 1).
Na pravo na obrazovanje u kontekstu javnog interesa počelo je da se gleda tek početkom XVI vijeka. Do tad je ono pretežno predstavljalo odgovornost roditelja i crkve. Temelje savremenog koncepta prava na obrazovanje moguće je prepoznati u okviru učenja engleskog filozofa Džona Loka, koji je svoje ideje u vezi sa ovim pravom izložio u delu Razmišljanja o obrazovanju. Francuski filozof Ruso, u čuvenoj raspravi o obrazovanju, u delu Emil ili o vaspitanju, istakao je da obrazovanje predstavlja osnovni mehanizam oblikovanja slobodnog pojedinca i  demokratskog društva. Izričito priznavanje predmetnog prava, kao osnovnog ljudskog prava, ustanovljeno je Ustavom Nemačkog carstva iz 1871. godine, tzv. Bizmarkovim ustavom, koji predviđa dužnost države da garantuje obrazovanje kroz besplatno obavezno školovanje. Nakon Bizmarkovog ustava, različiti segmenti prava na obrazovanje, zagarantovani su kako unutrašnjim propisima država, tako i aktima na međunarodnom nivou.
Međunarodnopravni okvir zaštite ljudskih prava pruža zaštitu prava na obrazovanje kroz brojne međunarodne instrumente univerzalnog i regionalnog karaktera. Predmetno pravo predviđeno je Univerzalnom deklaracijom o ljudskim pravima, Međunarodnim paktom o

53

ekonomskim, socijalnim i kulturnim pravima, Konvencijom o pravima deteta, Konvencijom o eliminisanju svih oblika diskriminacije žena, Prvim dopunskim protokolom uz Evropsku konvenciju o ljudskim pravima i osnovnim slobodama, Evropskom socijalnom poveljom, Poveljom o osnovnim pravima u EU, Američkom konvencijom o ljudskim pravima i Afričkom poveljom o ljudskim pravima i pravima naroda. Nakon definisanja osnovnih elemenata prava na obrazovanje, relevantne odredbe navedenih propisa predstavljaće predmet daljeg istraživanja u radu.

Definisanje prava na obrazovanje
U pogledu terminološkog određenja pojma obrazovanje, potrebno je istaći da ovaj termin ima svoje poreklo u latinskoj reči educare, što znači hraniti, podići. Dakle, značenje reči obrazovanje treba posmatrati u kontekstu fizičkog i mentalnog podizanja dece. U najosnovnijem smislu, ono podrazumeva proces razvijanja unutrašnjih sposobnosti i moći pojedinca. (Ravi, 2011: 4).
Dostupnost obrazovanja odnosi  se na obezbeđivanje uslova jednakog ostvarivanja prava na obrazovanje za svakog pojedinca uz zabranu disrkiminacije po bilo kom osnovu. Prihvatljivost obrazovanja tiče se obaveze države da osigura pravo na obrazovanje u skladu sa odgovarajućim standardima koji se odnose, pre svega, na kvalitet obrazovanja, dok se prilagodljivost odnosi na prilagođavanje ostvarivanja predmetnog prava različitim grupama u skladu sa njihovim specifičnim potrebama (npr. pripadnici manjinskih zajednica, dijeca sa smetnjama u razvoju). (Maleš et al, 2017: 2). Širi koncept prava na obrazovanje obuhvata pristup osnovnom, srednjem i visokom obrazovanju. Ostvarivanje predmetnog prava, iako teži standardima šireg koncepta, pretežno se svodi na primarno ili osnovno obrazovanje.

Međunarodni instrumenti zaštite ljudskih prava
Prethodno je ukazano da je pravo na obrazovanje predstavljalo segment različitih društvenih sistema još u XIX vijeku, ali je tek usvajanjem Univerzalne deklaracije o ljudskim pravima 1948. godine, ovo pravo dobilo jedinstveno značenje uspostavljanjem globalnog međunarodnog standarda. Na značaj obrazovanja ukazano je već u preambuli Univerzalne deklaracije u kojoj se navodi da ostvarivanje zajemčenih prava podrazumeva spremnost pojedinca, ali i društva u celini, da učenjem i vaspitavanjem doprinesu poštovanju istih. Predmetno pravo predviđeno je članom 26. Univerzalne deklaracije na sledeći način:

54

„1. Svako ima pravo na obrazovanje. Obrazovanje treba da bude besplatno bar u osnovnim i nižim školama. Osnovno obrazovanje je obavezno. Tehničko i stručno obrazovanje treba da bude svima podjednako dostupno na osnovu njihove sposobnosti.
2. Obrazovanje treba da bude usmereno ka punom razvitku ljudske ličnosti i učvršćivanju poštovanja ljudskih prava i osnovnih sloboda. Ono treba da unapređuje razumevanje, trpeljivost i prijateljstvo među svim narodima, rasnim i verskim grupama, kao i delatnost Ujedinjenih nacija za održanje mira.
Roditelji imaju prvenstveno pravo da biraju vrstu obrazovanja za svoju decu.“ (Univerzalna deklaracija o ljudskim pravima, član 26, 1948).
Članom 26. Univerzalne deklaracije prvi put se garantuje pravo na obrazovanje kao osnovno ljudsko pravo, te značaj ove odredbe treba prvenstveno sa tog aspekta i posmatrati. Ipak, u okviru doktrinarnih razmatranja, ovaj član je često bio predmet kritika usled činjenice da se u centar koncepta prava na obrazovanje postavljaju roditelji, a ne deca. Uzrok prioritizacije roditeljskih prava nad dečjim, rezultat je stava pojedinih država koje nisu želele da  njihov  „nacionalni“  pristup  obrazovanju  bude  podriven  modelom  koji  je  nametnuo
„spoljni“ autoritet. Na ovaj način, u suštini, dozvoljeno je da različita religijska ubeđenja i predrasude roditelja budu dominantne u procesu obrazovanja dijece. Univerzalnom deklaracijom o ljudskim pravima postavljeni su temelji regulisanja prava na obrazovanje, koje je svoju dalju konkretizaciju dobilo usvajanjem Međunarodnog pakta o ekonomskim, socijalnim i kulturnim pravima iz 1966. godine. Pakt pruža garanciju predmetnom pravu u okviru članova 13. i 14. Članom 13. predviđeno je da su države ugovornice saglasne „da obrazovanje treba da omogući svakom licu da igra korisnu ulogu u slobodnom društvu, da potpomaže razumevanje, toleranciju i prijateljstvo između svih naroda i svih rasnih, etničkih ili verskih grupa i da podstiče razvoj delatnosti Ujedinjenih nacija na očuvanju mira“. Drugi stav istog člana utvrđuje obavezu država ugovornica da obezbede svima besplatno osnovno obrazovanje, dok se u pogledu srednjeg i visokog obrazovanja predviđa zahtev postepenog uvođenja ove obaveze države. Značenje navedenog zahteva objašnjeno je u okviru Opšteg komentara br. 13 Komiteta za ekonomska, socijalna i kulturna prava kojim se uspostavlja dužnost država da daju prioritet obezbeđivanju besplatnog osnovnog obrazovanja, kao i da preduzmu odgovarajuće korake ka postizanju besplatnog srednjeg i visokog obrazovanja. Član 14. odnosi se na obavezu država da u roku od dve godine usvoje plan preduzimanja mera u cilju ostvarivanja besplatnog osnovnog obrazovanja ukoliko ono nije bilo realizovano u momentu kad država postaje strana ugovornica Pakta.

55

Sledeći značajan ugovor u oblasti zaštite ljudskih prava, usvojen pod okriljem Ujedinjenih nacija, Konvencija o ukidanju svih oblika diskriminacije žena iz 1979. godine, također predviđa zaštitu prava na obrazovanje. Ovaj ugovor predstavlja sistematizaciju pravila relevantnih za pravni položaj žena, te u tom kontekstu treba posmatrati i ostvarivanje predmetnog prava. Prethodno je ukazano da pravo na obrazovanje obuhvata i jednak pristup obrazovanju, te je zabranjeno svako diskriminatorno delovanje u tom pogledu. Stoga predmetno pravo treba sagledati, pre svega, kroz odredbu preambule Konvencije kojom se ističe da diskriminacija žena sprečava razvoj porodice i društva u celini. Član 10. Konvencije obavezuje države ugovornice da preduzmu sve odgovarajuće mere kako bi ženama obezbedile jednaka prava kao i muškarcima u pogledu obrazovanja, naročito u odnosu na pojedine izričito navedene aspekte obrazovnog procesa.
Najvažniji međunarodni dokument koji se odnosi na prava dece, Konvencija o pravima dijeteta iz 1989. godine, sadrži čitav set građanskih, političkih, socijalnih, ekonomskih i kulturnih ljudskih prava. Konvencija uspostavlja zaštitu prava dece kroz definisanje standarda u različitim životnim sferama, između ostalog i u oblasti obrazovanja. Pravo na obrazovanje zaštićeno je članovima 28, i 29, Konvencije. Konvencija, po uzoru na Međunarodni pakt o ekonomskim, socijalnim i kulturnim pravima, određuje obavezno i besplatno osnovno obrazovanje, podstiče razvoj srednjeg obrazovanja, obavezuje države na omogućavanje dostupnosti obrazovanja svima, u skladu sa ličnim sposobnostima. Konvencija o pravima dijeteta, također određuje da je država ugovornica obavezna da omogući deci obrazovne i stručne informacije i savete, kao i da preduzme mere za obezbeđenje redovnog pohađanja škole i smanjenje stope napuštanja škole. Imajući u vidu specifičnost ovog propisa, koja zahteva da isti posmatramo kao celinu, intrerpretacija prava na obrazovanje dece nije moguća samo na osnovu članova koji direktno garantuju ovo pravo. Stoga je predmetno pravo neophodno posmatrati kroz prizmu ostalih prava predviđenih Konvencijom, prvenstvo imajući u vidu načelo nediskriminacije (član 2), načelo najboljeg interesa deteta (član 3) i pravo na život i razvoj (član 6).

Regionalni instrumenti zaštite ljudskih prava
Pored međunarodnopravnih instrumenata univerzalnog karaktera, afirmacija i zaštita ljudskih prava na međunarodnom nivou ostvaruje se i kroz različite regionalne mehanizme. Na evropskom kontinentu ona se odvija u okvirima Saveta Evrope i Evropske unije, odnosno kroz evropsko nekomunitarno i evropsko komunitarno pravo.

56

U pravnom poretku Saveta Evrope, pravo na obrazovanje predviđeno je članom 2. Prvog dopunskog protokola uz Evropsku konvenciju o ljudskim pravima i osnovnim slobodama iz 1952. godine. Ovim članom se garantuje da nikome neće biti uskraćeno pravo na obrazovanje, kao i da će država poštovati pravo roditelja da osiguraju deci obrazovanje u skladu sa svojim verskim i filozofskim uverenjima. Formulacija navedenog člana implicira da ugovorne strane ne priznaju takvo pravo na obrazovanje koje bi od njih zahtevalo da ustanove obrazovni sistem finansiran od strane države ili da subvencionišu ustanove za obrazovanje u privatnom vlasništvu. Stoga ne postoji pozitivna obaveza za države da formiraju javni obrazovni sistem ili da subvencionišu privatne škole. Ove oblasti su prepuštene diskrecionom pravu odlučivanja država ugovornica, što je potvrđeno kroz jurisprudenciju Evropskog suda za ljudska prava.
Sa aspekta ostvarivanja prava na obrazovanje u pravnom sistemu Saveta Evrope, veliki značaj ima i Evropska povelja o socijalnim pravima iz 1961. godine, odnosno Revidirana evropska socijalna povelja iz 1996. godine. U kontekstu ostvarivanja koncepta prava na obrazovanje, Povelja predviđa pravo na osnovno, srednje i visoko obrazovanje, kao i pravo na stručno obrazovanje. Članom 17. Povelje ustanovljena je obaveza država ugovornica da obezbede besplatno osnovno i srednje obrazovanje. U pogledu tumačenja navedenog člana, praksa organa nadležnog za nadzor nad poštovanjem prava proklamovanih Poveljom Evropskog komiteta za socijalna prava (Komitet nezavisnih eksperata), pokazuje da su države ugovornice dužne svima da obezbede obrazovanje u razumnom roku, odnosno do minimalne starosti za zasnivanje radnog odnosa.
U pravnom poretku Evropske unije, pravo na obrazovanje proklamovano je Poveljom o osnovnim pravima EU iz 2000. godine. Povelji o osnovnim pravima je Lisabonski ugovor dodelio snagu obaveznog pravnog propisa, izjednačujući je sa osnivačkim ugovorima i na taj način ustanovio obavezu poštovanja ljudskih prava predviđenih ovim aktom, kako od strane nacionalnih sudova, tako i u postupanju komunitarnih sudova. Povelja predviđa predmetno pravo u članu 14. navodeći da svako ima pravo na obrazovanje, kao i pravo na pristup stručnom i kontinuiranom usavršavanju. U svetlu navedene odredbe, koncept prava na obrazovanje obuhvata „mogućnost besplatnog obaveznog školovanja“. Upotrebe ovakve formulacije ostavlja prostor za osnivanje ustanova u sistemu obaveznog školovanja u okviru kojih edukacija ne bi bila besplatna.
Regionalna zaštita prava na obrazovanje na američkom podneblju zasniva se pretežno na odredbama nekoliko međunarodnopravnih instrumenata za zaštitu ljudskih prava. Član 26. Američke konvencije o ljudskim pravima iz 1969.  godine zahteva da države ugovornice

57

preduzmu odgovarajuće mere u cilju punog ostvarivanja prava na obrazovanje. Usvajanje Sansalvadorskog protokola uz Američku konvenciju, doprinelo je većem stepenu ostvarivanja socijalnih, ekonomskih i kulturnih prava, usled činjenice da predmet regulisanja Konvencije predstavljaju građanska i politička prava. Navedeni protokol izričito prepoznaje univerzalno pravo na obrazovanje (član 13). U članu 16. istog propisa navedeno je pravo svakog deteta na besplatno i obavezno osnovno obrazovanje. Nadzor nad poštovanjem prava proklamovanih Američkom konvencijom i Sansalvadorskim protokolom vrši Interamerički sud za ljudska prava, čija je nadležnost fakultativna, stoga države ugovornice moraju da daju posebnu izjavu o prihvatanju iste.1
Na afričkom kontinentu zaštita prava na obrazovanje je ustanovljena Afričkom poveljom o ljudskim pravima i pravima čoveka iz 1981. godine, u okviru člana 17. Bez obzira na činjenicu da je predmetno pravo zagarantovano većinom ustava afričkih država, njegovo ostvarivanje se često svodi samo na pojedine segmente usled različitih političkih i ekonomskih okolnosti. Čak i one afričke države koje izdvajaju više od 20% svojih nacionalnih budžeta na obrazovanje, ne mogu da postignu ostvarivanje univerzalnog obrazovanja, niti da ostvare punu zaštitu prava na obrazovanje u skladu sa međunarodnim standardima. (www.achpr.org).

Zaključna razmatranja
Ostvarivanje prava na obrazovanje, kao osnovnog ljudskog prava, predstavlja nepremostivi segment u afirmaciji svih ostalih prava čoveka. Njegov značaj uočljiv je kako sa individualnog aspekta svakog pojedinca, tako i iz ugla društva u celini. Naime, samo obrazovan pojedinac može na adekvatan način da doprinese napretku zajednice i da odgovori na sve njene zahteve. U svetlu ovih činjenica, ne iznenađuje podatak da je pravo na obrazovanje kao osnovno ljudsko pravo, prepoznato u brojnim međunarodnim propisima u sferi zaštite ljudskih prava i osnovnih sloboda.
Analizom univerzalnih i regionalnih međunarodnopravnih instrumenata  zaštite ljudskih prava, ustanovljeno je da je predmetno pravo zagarantovano svim najvažnijim propisima u ovoj oblasti. Međunarodni standardi koncepta prava na obrazovanje ukazuju na jasnu tendenciju uspostavljanja sistema osnovnog obrazovanja koje bi moralo da bude obavezno, besplatno i dostupno svima. U pogledu srednjeg i visokog obrazovanja, razmatrani

1	Opširnije o praksi Interameričkog suda u: Buergenthal Thomas, “New Upload – Remembering the Early Years of the Inter-American Court of Human Rights”. New York University Journal of International Law and Politics, 2/2005, 259–280).

58

propisi ustanovljavaju obavezu država da ih učine opštim i dostupnim, uz preduzimanje odgovarajućih mera u cilju besplatnog obrazovanja na svim nivoima. Zajednički element analiziranih propisa odnosi se i na pravo roditelja da svojoj deci obezbede obrazovanje u skladu sa sopstvenim verskim i filozofskim uverenjima.
Kao i svako drugo ljudsko pravo, i pravo na obrazovanje je nemoguće posmatrati van konteksta društvenih okolnosti u kojima se ostvaruje. Navedeni međunarodni standardi nameću određene obaveze državama, ali njihova puna realizacija u najvećoj meri zavisi od političke i ekonomske strukture same države. Stoga, ne iznenađuje činjenica da se bez obzira na napore međunarodne zajednice da obezbedi afirmaciju i zaštitu ovog prava, i danas suočavamo sa velikim brojem ljudi koji ne znaju da čitaju ili pišu. Njima je uskraćeno pravo na obrazovanje, ali da bi toga postali svesni postoji odgovornost društva da ih o tome informiše. Dakle, pravo na obrazovanje ne predstavlja više pitanje različitih civilizacijskih ubeđenja, ono je nužnost savremenog života i kao takvo imperativ svakog društvenog sistema.

LITERATURA

Afrička povelja o ljudskim pravima i pravima naroda (1981).
Alston, P. (2005). The Contribution of the EU Fundamental Rights Agency to the Realization of Economic and Social Rights. Monitoring Fundamental Rights in the EU, (Philip Alston, Oliver de Schutter eds.). Oxford: Hart Publishing.
Američka konvencija o ljudskim pravima (1969).
Beiter, K. D. (2006). The Protection of the Right to Education by International Law: Including a Systematic Analysis of Article 13 of the International Convenant on Economic, Social and Cultural Rights. Martinus: Nijhoff Publishers.
Maleš, D., Širanović, A., Višnjić Jevtić, A. (2017). Pravo na odgoj i obrazovanje – za veliki broj djece još uvijek nedosanjani san, u: Pravo djeteta na odgoj i obrazovanje: teorije, politike i prakse. Zbornik radova. Zagreb: Odsjek za pedagogiju Filozofskoga fakulteta u Zagrebu.
Povelja o osnovnim pravima u Evropskoj uniji (2000).
Univerzalna deklaracija o ljudskim pravima (1948).

Ismet Šabotić, Ph.D.

THE RIGHT TO EDUCATION AS THE BASIC HUMAN RIGHT

Summary

The right to education is guaranteed by numerous international legal instruments in the field of human rights. A special subjects of discussion in this paper represent the Universal Declaration of Human Rights, the International Covenant on Economic, Social and Cultural Rights, the Convention on the Elimination of All Forms of Discrimination against Women and the Convention on the Rights of the Child, which are relevant to the establishment of universal protection of the right to education, as well as its consideration in the light of the provisions of regional instruments for the protection of human rights, both on the European continent, and on the American and African. The establishment of international standards regarding the concept of the right to education contributes to the affirmation of this right, but its real protection depends on the ability of the countries to respond to the set requirements.
Key words: right to education, human rights, international treaties

59

60

Dr Radovan Spremo	UDC:05:33(330.1)497.6
HET – Trebinje, BiH	Stručni članak
email: rspremo@henatrebisnici.copm

RAČUNOVODSTVENI OBUHVAT UPRAVLjANjA
KRUŽENjEM KAPITALA

SAŽETAK: Osnivač ima obavezu da novoosnovanom preduzeću obezbijedi neophodna sredstva. Obezbeđenje sredstava, odnosno pribavljanje može da bude iz vlastite akumulacije tj. potiču iz sopstvenih izvora, i pozajmljenih sredstva, a to su tuđi izvori, odnosno pozajmljeni kapital. Sopstveni kapital preduzeća naziva se i neto imovinom ili čista imovina. Zavisno od pravne forme preduzeća zavisi način pribavljanja sopstvenih sredstava. Polazeći od ove činjenice i drugih kriterija zakonom propisanih, razlikuju se sledeće pravne forme preduzeća: inokosna preduzeća, društva lica, drustvo kapitala. Sredstva koja potiču iz pozajmljenih izvora stoje na raspolaganju preduzeću, u skladu sa ugovorom u kome su rokovi precizirani i kamata na njihovo korištenje. Pozajmljeni izvori su prvenstveno krediti banaka i drugih finansijskih institucija te emitovanje kreditnih hartija od vrijednosti kao što su obveznica. Zavisno od roka dospjeća, pozajmljene izvore dijelimo na kratkoročne i dugoročne kredite i tekuće obaveze.
KLJUČNE  RIJEČI:  inokosna  preduzeća,  društva  lica,  društva  kapitala,  akcijski  kapital,  krediti,
obveznice, plasmani

Uvod
Osnovnu poslovnu i računovodstvenu jedinicu u privrednom sistemu predstavlja preduzeće, te polazeći od te činjenice neophodno je konstatovati da osnovnu djelatnost i njegovu veličinu određuje osnivač preduzeća u skladu sa važećim normativnim aktima. Osnivač preuzima obavezu da novoosnovanom preduzeću obezbijedi neophodna sredstva. Obezbeđenje sredstava, odnosno pribavljanje može da bude iz vlastite akumulacije tj. potiču iz sopstvenih izvora, i pozajmljenih sredstva, a to su tuđi izvori, odnosno pozajmljeni kapital. Zavisno od pravne forme preduzeća zavisi način pribavljanja sopstvenih sredstava. Polazeći od ove činjenice i drugih kriterija zakonom propisanih, razlikuju se sledeće pravne forme preduzeća: inokosna preduzeća, društva lica, društvo kapitala.
Kod društava sa ograničenom odgovornošću do sopstvenih sredstava se dolazi preko udjela članova društva. Što nije slučaj kod inokosnih preduzeća i društva lica, u društvu kapitala kojima pripadaju društva sa ograničenom odgovornošću izvršeno je podvajanje vlasnika i društva. Obaveze koje proističu iz poslovanja za njih odgovara isključivo društvo, koje ima status pravnog lica, i to do visine vlastitog kapitala. Kada su u pitanju dionička ili akcionarska društva, ona sopstvena sredstva stječu podjelom emitovanih dionica. Dioničarski kapital koji se  pribavlja  prodajom  dionica  je  osnovni  dio  sopstvenog  kapitala  ovih  društava.  Pored

61

dioničarskog kapitala, u sopstveni kapital dioničarskih društava svrstava se ažio, rezerve, prenijeta dobit i neraspoređena dobit.

Pribavljanje sredstava preduzeća
Imajući u vidu da osnovnu poslovnu i računovodstvenu jedinicu u privrednom sistemu predstavlja preduzeće, polazeći od te činjenice, neophodno je konstatovati da osnovnu djelatnost i njegovu veličinu određuje osnivač preduzeća u skladu sa važećim normativnim aktima. Vrsta djelatnosti i njen obim određuju visinu sredstava potrebnih za osnivanje i rad preduzeća. Osnivač preuzima obavezu da novoosnovanom preduzeću obezbijedi neophodna sredstva. Obezbeđenje sredstava, odnosno pribavljanje, može da bude iz vlastite akumulacije tj. potiču iz sopstvenih izvora, i pozajmljenih sredstva, a to su tuđi izvori, odnosno pozajmljeni kapital.

1.1.Sopstveni kapital preduzeća i upis kapitala
Sopstveni kapital preduzeća naziva se i neto imovinom ili čista imovina. Zavisno od pravne forme preduzeća zavisi način pribavljanja sopstvenih sredstava. Polazeći od ove činjenice i drugih kriterija zakonom propisanih, razlikuju se sledeće pravne forme preduzeća: inokosna preduzeća, društva lica, drustvo kapitala.
Karakteristika inokosnih preduzeća ogleda se u sopstvenom kapitalu on je kapital vlasnika preduzeća. Vlasnik inokosnog preduzeća je ujedno i preduzetnik. On odgovara za poslovanje preduzeća ne samo uloženim sredstvima već cjelokupnom svojom imovinom.
Kod društva lica, pored ortakluka komanditna društva bez akcija do potrebnih sredstava dolaze putem uloga članova i društva tj. ortaka. Za obaveze iz poslovanja preduzeća članovi društva odgovaraju solidarno i neograničeno.
Kod društava sa ograničenom odgovornošću do sopstvenih sredstava se dolazi preko udjela članova društva. Što nije slučaj kod inokosnih preduzeća i društva lica, u društvu kapitala kojima pripadaju društva sa ograničenom odgovornošću izvršeno je podvajanje vlasnika i društva. Obaveze koje proističu iz poslovanja za njih odgovara isključivo društvo, koje ima status pravnog lica, i to do visine vlastitog kapitala.
Kada su u pitanju dionička ili akcionarska društva, ona sopstvena sredstva stječu podjelom emitovanih dionica. Dioničarski kapital koji se pribavlja prodajom dionica je osnovni dio sopstvenog kapitala ovih društava. Pored dioničarskog kapitala u sopstveni kapital dioničarskih društava svrstava se ažio, rezerve, prenijeta dobit i neraspoređena dobit. Do sada

62

navedeno zahtijeva da se za svaku pravnu formu preduzeća pojedinačno ilustruje i razmotri formiranje i promjena sopstvenog kapitala.

1.1.1. Knjiženje formiranja i promjena sopstvenog kapitala kod inokosnih preduzeća
Ova preduzeća formiraju svoj osnivački kapital ulaganjem vlasnika preduzeć, tako i prilikom povećanja kapitala to radi sam vlasnik. U knjigovodstvu inokosnog preduzeća ulog vlasnika bit će obuhvaćen tako što će se odgovarajući račun aktive zadužiti, a odobriti račun inokosnog kapitala. Početni odnosno osnivački kapital vlasnika je promjenjiva kategorija, može da se povećava i da se smanjuje. Prilikom isplata knjiženja ne bilježe se na dugovnoj strani računa kapitala, već se za takva knjiženja otvara poseban račun vlasnika, odnosno lični račun vlasnika. Pomenuti lični račun vlasnika kapitala predstavlja korektivni račun računa inokosnog kapitala. Na kraju obračunskog perioda, račun vlasnika kapitala gasi se u momentu prenošenja salda na dugovnu stranu.

Knjiženje formiranja i promjena sopstvenog kapitala kod društva lica
Kod ovih vrsta preduzeća sa neograničenom odgovornošću i komadintnih društava bez akcija, sopstveni kapital se formira na osnovu uloga ortaka. Iz tih razloga će kod ovih društava, umjesto jednog računa kapitala kao što je kod inokosnih preduzeća, biti onoliko računa sopstvenog kapitala koliko ortaka ima u preduzeću.
Visina ortačkog kapitala nije stalna, ona se može mijenjati. Smanjenje ortačkog kapitala nastaje usljed istupanja nekog od ortaka ili zbog povlačenja dijela uloga od strane ortaka. Povećanje uloga postojećih ortaka ili primanja novih ortaka knjigovodstveno se sprovodi isto kao kod formiranja početnog sopstvenog kapitala. Smanjenje u potpunosti ili djelimično povlačenje sopstvenog kapitala ima za posljedicu smanjenje gotovine i smanjenje sopstvenog kapitala. Smanjenje uloženog kapitala nastalo po ovom osnovu knjiži se na ličnom računu vlasnika kapitala, kojih će biti onoliko koliko ima ortaka. Smanjenje kapitala uloženog u društvo lica biće različito knjiženo u zavisnosti od toga da li je riječ o povlačenju uloga ili je riječ o smanjenju nastalom zbog pokrića ličnih rashoda ortaka. U prvom slučaju, smanjenje će se knjižiti na sljedeći način, zadužit će se račun kapitala konkretnog ortaka, a odobriti tekući račun ili neki drugi neophodni račun aktive. U drugom slučaju, smanjenje će se knjižiti na sljedeći način, zadužit će se lični račun vlasnika, a odobrit će se tekući račun ili neki drugi neophodni račun aktive i na kraju lični račun vlasnika se gasi tako što račun kapitala vlasnika zadužujen a lični račun vlasnika odobrava.

63

Knjiženje formiranja i promjena sopstvenog kapitala u društvu kapitala
Društvo kapitala pojavljuje se u dvije osnovne pravne forme i to: društvo sa ograničenom odgovornošću i akcionarsko društvo, odnosno dioničarsko društvo. Imajući u vidu da između pomenutih pravnih formi postoje vidne razlike u pravcu formiranja osnovnog kapitala i njegovih promjena, pa ih je iz tog razloga neophodno odvojeno posmatrati i ilustrovati.
Društvo sa ograničenom odgovornošću svoj sopstveni kapital čini uplatama članova društva. Svaki od članova društva tj. ulagača svojim udjelom učestvuje u ukupnom kapitalu društva. Zakonodavac propisuje pored minimalnog iznosa ukupnog kapitala i minimalnu visinu pojedinačnih udjela članova društva. Uplata udjela se obuhvata na dva računa u stavu za knjiženje, tekući račun se zadužuje u visini uplate udjela, a račun udjeli u osnovni kapital se odobrava.
Treba naglasiti da kod društva kapitala, pa prema tome i kod društva sa ograničenom odgovornošću, zakonodavac insistira na minimalnoj visini uloženog kapitala i na njegovoj stalnosti, iz razloga što društvo za svoje obaveze odgovara u visini uloženog kapitala.
Kada se radi o smanjenjima osnovnog kapitala, ona nastaju kao posledica smanjenja nominalne vrijednosti postojećih udjela ili otkupa i poništenja udjela. U ovakvim slučajevima promjena prouzrokuje smanjenje aktive i smanjenje osnovnog kapitala.
Smanjenjenje nominalnih vrijednosti udjela može se izvršiti u slučaju da je njihova visina iznad zakonom propisanog minimuma, ili ako je visina osnovnog kapitala iznad u odnosu na obim poslovanja. Knjigovodstveno ova promjena bi se proknjižila tako što bi se zadužio račun udjela u osnovni kapital za visinu smanjenja osnovnog kapitala, a istovremeno bi se za isti iznos odobrio tekuću račun.
Otkup i poništenje udjela u osnovnom kapitalu koristi se kao mogućnost smanjenja osnovnog kapitala najčešće u slučajevima kada jedan od članova društva odluči da istupi, a preostali članovi ne žele, odnosno ne mogu da otkupe njegove udjele, a istovremeno ne žele da ti udjeli budu prodati nekom van društva. Da bi se smanjio osnovni kapital na ovaj način potrebno je prvo otkupiti sopstvene udjele, pa ih onda poništiti. Otkup udjela biće izvršen po tržišnoj vrijednosti. Poništenjem udjela osnovni kapital se smanjuje za nominalnu vrijednost poništenih udjela. Razlika između nominalne i kupovne vrijednosti udjela dovodi do promjene rezervi društva naviše ili naniže, zavisno od razlike između prodajne i nominalne vrijednosti udjela.
Knjigovodstveno otkup udjela se evidentira zaduženjem računa Otkupljeni sopstveni
udjeli, a odobrava se tekući račun, dalje slijedi knjiženje poništenja zaduženjem računa Udjeli

64

u osnovnom kapitalu za nominalnu vrijednost poništenih udjela i odobrava se račun poništenja sopstvenih udjela, potom se za kupovinu vrijednosti otkupljenih sopstvenih udjela odobrava istoimeni račun, a zadužuje Račun poništenja sopstvenih udjela. Saldo na računu Račun poništenih sopstvenih udjela pokazuje razliku između nominalne i kupovne vrijednosti otkupljenih i poništenih sopstvenih udjela koje kao povećavaju ili smanjuju rezerve društva. Grafički opisano knjiženje izgledalo bi na sledeći način:

Otkupljeni	Račun  poništenja	Udjeli  u  osnovnom

D sopstvenih udjela P

D	kapitalu

DTekući račun  P	D sopstveni udjeli P	P
S)	1	3	2

4

D

Rezerve

P	4

Grafički opisano knjiženje pod 1; predstavlja otkup sopstvenih udjela, pod 2; predstavlja smanjenje Udjela u osnovnom kapitalu, po nominalnoj vrijednosti, zbog poništenja sopstvenih udjela, pod 3; smanjenje Otkupljenih sopstvenih udjela, po kupovnoj tržišnoj vrijednosti, zbog poništenja, pod 4; knjiženje razlike između nominalne i kupovne vrijednosti poništenih udjela.
Kada smo sa ovim pitanjem kod akcionarskih ili dioničarskih društava, oni sopstveni kapital stiču emisijom i prodajom akcija, odnosno dionica. Formiranje sopstvenog kapitala akcionarskih društava započinje emisijom i prodajom akcija, kako redovnih tako i prioritetnih. Prodaja akcija, kada je riječ o prvoj emisiji, može se vršiti po kursu koji je jednak nominalnoj vrijednosti akcije ili je iznad nominalne vrijednosti.
Kada se akcije prodaju po kursu koji je jednak njihovoj nominalnoj vrijednosti, tada ta
prodaja proizvodi povećanje gotovine i formiranje akcijskog kapitala
Kapital pribavljen prodajom akcija iz prve emisije predstavlja osnovni kapital i on se ne može mijenjati bez odluke skupštine akcionara kako je to zakonodavac propisao. Akcije se mogu prodavati, i po kursu višem od njegove nominalne vrijednosti. U tom slučaju pojavljuje se emisiona premija ili ažio. Ovaj iznos koji se ostvari prodajom iznad nominalne vrijednosti tj. kada se ostvari ažio, ta razlika ne ulazi u osnovni kapital već se knjiženje obuhvata na

65

posebnoj poziciji u okviru sopstvenog kapitala društva. Osnovni kapiral se ne mijenja i on se iskazuje u visini nominalne vrijednosti. Opisano knjiženja prodaje akcija sa ažiom, odnosno emisionom premijom moglo bi se na sljedeći način šematski prikazati:

Akscijski kapital

D po osnovu redovnih akcija P
Nominalnavr.

D	Tekući račun	P

D	Ažio	P
Ažio

Nije rijedak slučaj da se plaćanje akcija ne vrši odjednom već u ratama, ali to se odnosi samo na nominalnu vrijednost akcija, ukoliko je ostvaren ažio on se plaća odmah u cjelosti. Ovakve transakcije su precizno regulisane zakonom. Pri prodaji akcija sa plaćanjem u ratama, uz eventualni ažio, knjiženje se obuhvata na sljedećim računima: na računu osnovnog kapitala na potražnoj strani biće evidentiran upisani kapital po nominalnoj vrijednosti, upisani, a neuplaćeni dijelovi osnovnog kapitala knjižit će se na dugovnoj strani račun Neuplaćeni upisani osnovni kapital, a uplaćeni iznos knjiži se na dugovnoj strani novčanog računa Tekući račun/blagajna. Ostvareni ažio knjiži se na potražnoj strani u ukupnom iznosu na istoimenom računu, a u tom iznosu se zadužuje aktuelni novčani račun. Grafički opisano knjiženje izgledalo bi na sljedeći način:

Akscijskikapital

D po osnovu redovnih akcija P
Nominalna vr.

D

Tekući račun

P

Neuplaćeniupisani
D	osnovni kapital

Akcijski kapital po osnovu D	prioritetnih akcija
Nominalna vr.

P

D

Ažio

Ukupni ažio

P

P

66

Novom emitovanju akcija prethodi odluka u skladu sa zakonskim regulativama koje definišu ovu materiju. Postupak i kljigovodstveno obuhvatanje su pri tome identični onima koji se javljaju pri formiranju osnovnog kapitala. Povećanje ukupnog sopstvenog kapitala društva moguće je učiniti i putem doplate akcionara koji prihvataju iz razloga da bi svoje privilegovane akcije zamijenili za redovne. Doplate u ovim situacijama povećavaju rezerve, kao dio sopstvenog kapitala društva, dok visina osnovnog kapitala ostaje nepromijenjena. U ovakvim slučajevima dolazi do promjene u strukturi akcijskog kapitala, ali ne i u njegovoj visini. Navedeno prikazat ćemo šematski.

D	Rezerve	P	D	Tekući račun	P

Akcijski kapital po osnovu	Akcijski kapital po osnovu

D

redovnih akcija

P

D	prioritetnih akcija

P

Kada je u pitanju smanjenje osnovnog kapitala akcionarskih društva, kad se steknu zakonski uslovi, moguće je izvršiti na više načina, zavisno šta se željelo postići smanjenjm. U slučajevima kada je osnovni kapital veći od potrebnog za poslovne aktivnosti, smanjenje se vrši tako što se izvrši djelimična isplata kapitala akcionarima. Smanjenje se sprovodi tako što se izvrši zamjena akcije sa višom nominalnom vrijednosti za akcije sa nižom nominalnom vrijednosti, a razlika se isplaćuje u novčanim vrijednostima akcionarima. Ovo ima za posljedicu smanjenje novčanog računa aktive i smanjenje akcijskog kapitala zavisno koje su akcije u pitanju, da li akcijski kapital po osnovu redovnih ili akcijski kapital po osnovu prioritetnih akcija. Osnovni kapital društva može se smanjiti i poništenjem sopstvenih akcija koje su prethodno kupljene na tržištu kapitala. Poništenje kupljenih sopstvenih akcija prouzrokuje smanjenje osnovnog kapitala društva u nivou nominalne vrijednosti poništenih akcija. Kupovni kurs može biti različit od nominalne vrijednosti kursa, u takvim situacijama korekcija se vrši putem rezervi. Suprotno od datog primjera tj . ukoliko bi se akcije čija je kupovna cijena veća od nominalne vrijednosti poništile, nastao bi gubitak i on bi izazavao smanjenje rezervi društva.

67

Pozajmljeni kapital preduzeća
Vlastiti odnosno sopstveni izvori u poslovanju često nisu dovoljni da se zaokruže potrebe privrednog subjekta, te se u tim slučajevima mora pristupiti korištenju tuđih izvor tj. pozajmljenih. Sredstva koja potiču iz pozajmljenih izvora stoje na raspolaganju preduzeću, u skladu sa ugovorom u kome su rokovi precizirani i kamata na njihovo korištenje. Pozajmljeni izvori su prvenstveno krediti banaka i drugih finansijskih institucija, te emitovanje kreditnih hartija od vrijednosti kao što su obveznica. Zavisno od roka dospjeća, pozajmljene izvore dijelimo na kratkoročne i dugoročne kredite i tekuće obaveze.

Kratkoročni krediti
Pod ovom kategorijom kredita se podrazumijevaju oni krediti čiji je rok vraćanja kraći od godinu dana. Po pravilu, ovim kreditom bi trebalo finansirati samo povremene i privremene potrebe koje se odnose na obrtna sredstva kao npr. potrebe izazvane stvaranjem sezonskih zaliha. Ukoliko se kratkoročni krediti koriste za finansiranje stalnih obrtnih sredstava u značajnom obimu, to nas upućuje na zaključak da je došlo do slabljenja položaja preduzeća. Korišćenje kratkoročnih kredita u knjigovodstvu se obuhvata knjiženjem na sljedeći način:

D  Kratkoročni krediti	P	P	Tekući  račun	D
S)
U ugovorenom predviđenom roku kratkoročni krediti se vraćaju u punom iznosu. Isplata po osnovu kratkoročnih kredita knjigovodstveno obhvata suprotno prethodnom knjiženju do konačnog gašenja obaveze. Slijedi grafički prikaz:

D	Tekući račun	D	D  Kratkoročni krediti	P

S)

Kamata koja se obračunava i plaća kao naknada za korišćenje kratkoročnih kredita
predstavlja redovan finansijsku rashod.

Dugoročni krediti
U načelu, ovim kreditima se finansiraju osnovna sredstava i trajna obrtna sredstava. Odobreni kredit se ne uplaćuje na tekući račun tražioca kredita, već banka preuzima obaveze da će do iznosa odobrenog kredita isplaćivati obaveze prema dobavljačima, koje su nastale

68

nabavkom osnovnog sredstva. Kada banka isplati obaveze prema dobavljačima, u tom iznosu koji je isplaćen, formira se obaveza prema banci po osnovu kredita za osnovna sredstva. Ovaj poslovni događaj prikazuje se u knjigovodstvu na sledeći način:

D       Dugoročni krediti        D	D	Dobavljači	P

S)

Vraćanje dugoročnih kredita vrši se putem polugodišnjih ili godišnjih anuiteta. Ugovorom su svi detalji otplate kredita precizirani i na osnovu toga pravi se plan otplate zajma koji obuhvata visinu godišnje otplate, kamate, odnosno iznos anuiteta. Isplata rate kredita koja je dospjela vrši se sa tekućeg računa. Kamata predstavlja naknadu za korištenje pozajmljenih sredstava tj. finansijske rashode i isplaćuje se sa tekućeg računa.

1.2.3. Emitovanje obveznica
Do potrebnog dodatnog kapitala preduzeća mogu doći emisijom i prodajom obveznica. Obveznica je hartija od vrijednosti koja vlasniku daje pravo da po dospjeću od izdavaoca naplati iznos na obveznici, kao i pravo na naplatu pripadajuće kamate. Obveznice se sastoje iz plašta obveznice i talona. Kapital pribavljen emisijom i prodajom obveznica je pozajmljeni kapital. On se po proteku određenog roka mora vratiti i za njegovo korišćenje se plaća naknada u vidu kamate. U tom smislu obaveze nastale po osnovu prodaje obveznica imaju iste karakteristike kao i obveznice po osnovu dugoročnih i kratkoročni kredita, u zavisnosti od roka dospjeća obveznica. Razlika je u tome što se emisijom i prodajom obveznica angažuje kapital velikog broja povjerilaca čiji pojedinačni ulozi ne mogu biti veliki, dok se kod dugoročnih zajmova angažuje veliki kapital jednog povjerioca. Obaveze po osnovu obveznica nastaju tek onda kada kupac obveznice uplati novčana sredstva za kupljene pomenute hartije od vrijednosti, samo do visine primljenih uplata. Knjigovostveno obuhvatanje emitovanja obveznica zahtijeva zaduženje novčanog računa, tekući račun ili blagajna za iznos primljenih sredstava, a odobrava se račun obaveze po osnovu obveznica.
Kamata koja se obračunava po osnovu duga za prodate obveznice obračunava se i plaća godišnje i predstavlja finansijski rashod tekuće poslovne godine. Isplata na ime izmirenja obaveza po osnovu obeznica knjigovodstveno se obuhvata na sljedeći način. Slijedi grafički prikaz:

69

D	Tekući račun/Blagajna	P	DObaveze po osnovu obveeznica P

S)

Ulaganje novčanih kapitala u pribavljanje elemenata proizvodnje
Ukoliko jedna strana emituje hartije od vrijednosti bilo da se radi o akcijama, obveznicama, njihovom prodajom stječe se pozajmljeni kapital, za stranu koja kupuje pomenute hartije od vrijednosti, odnosno kupca. Ova transakcija predstavlja ulaganje finansijskih sredstava. Objašnjenje obuhvatanja ulaganja novčanih sredstava bazirat ćemo na učešća, ostale hartije od vrijednosti i dugoročne plasmane.

Ulaganje novčanih sredstava u učešća
Učešća predstavljaju ulaganja u druga preduzeća u namjeri da se preko njih stekne mogućnost uticaja na poslovnu politiku datih preduzeća, a sve u cilju unapređenja sopstvenog poslovanja. Ovakav način ulaganja u druge privredne subjekte ostvaruje se, u zavisnosti od njihove pravne forme, kao kupovina redovnih akcija ako je riječ o akcionarskim preduzećima, kao kupovina udjela u osnovnom kapitalu ako je riječ o društvima sa ograničenom odgovornošću, odnosno kao kupovina uloga u društvu lica. Ovakav vid transakcije dio novčanih sredstava pretvara u učešća. Pri kupovini akcija i udjela po pravilu javljaju se troškovi nabavke. Ovi troškovi zajedno sa plaćenom cijenom akcija, odnosno udjelane čine njihovu nabavnu cijenu. Knjigovodstveno se račun Učešća zadužuje za nabavnu vrijednost stečenih učešća, a odobrava Tekući račun. Potrebno je napomenuti da vlasnici učešća imaju pravo učešća u raspodjeli dobiti preduzeća u čijem kapitalu učestuju.

Ulaganje novčanih sredstava u ostale hartije od vrijednosti i dugoročne plasmane
Hartije od vrijednosti kao što su akcije mogu predstavljati učešća ako su kupljene s namjerom da se utiče na poslovanje datog preduzeća. One mogu biti dugoročne hartije od vrijednosti ako su namijenjene dugoročnom poslovanju ali bez namjene da se koriste kao sredstvo za uticaj i mogu biti kratkoročne hartije od vrijednosti ako su kupljene radi prodaje u kratkom roku. Hartije od vrijednosti, kao što su blagajnički zapisi, po svojoj prirodi spadaju u kratkoročne hartije od vrijednosti. Kupovina hartija od vrijednosti za posljedicu ima smanjenje novčanih sredstava i povećanje konkretnog oblika hartija od vrijednosti odnosno računa aktive.

70

Hartije od vrijednosti prilikom prodaje povećavaju gotovinu u visini ostvarene prodajne vrijednosti, smanjuje stanje na računu Hartije od vrijednosti za nabavnu vrijednost prodatih hartija od vrijednosti, dok se ostvareni dobitak ili gubitak obuhvata na računu Dobitak od prodaje hartija od vrijednosti, odnosno Gubitak od prodaje hartija od vrijednosti.
Dugoročni plasmani su ugovorom određeni koji preciziraju novčane pozajmnice jednog preduzeća drugom sa rokom vraćanja dužim od godinu dana. Na sredstva koja pozajmljuje davalac kredita naplaćuje kamatu, i to je za njega finansijski prihod. Sredstva koja se pozajmljuju kao dugoročni plasmani knjigovodstveno se obuhvatju tako što se zadužuje račun Dugoročni plasmani i odobrava tekući tačun u visini isplaćenog iznosa.

Zaključna razmatranja
Osnovnu poslovnu i računovodstvenu jedinicu u privrednom sistemu predstavlja preduzeće. Polazeći od te činjenice neophodno je konstatovati da osnovnu djelatnost i njegovu veličinu određuje osnivač preduzeća u skladu sa važećim normativnim aktima. Vrsta djelatnosti i njen obim određuju visinu sredstava potrebnih za osnivanje i rad preduzeća. Osnivač preuzima, ima obavezu da novoosnovanom preduzeću obezbijedi neophodna sredstva. Obezbeđenje sredstava, odnosno pribavljanje, može da bude iz vlastite akumulacije tj. potiču iz sopstvenih izvora, i pozajmljenih sredstva, a to su tuđi izvori, odnosno pozajmljeni kapital. Društvo kapitala pojavljuje se u dvije osnovne pravne forme i to: društvo sa ograničenom odgovornošću i akcionarsko društvo, odnosno dioničarsko društvo. Imajući u vidu da između pomenutih pravnih formi postoje vidne razlike u pravcu formiranja osnovnog  kapitala i njegovih promjena, pa ih je iz toga razloga bilo neophodno u ovom radu odvojeno posmatrati i ilustrovati.

71

LITERATURA

Beslać, S. (1996).Osnove računovodstva. Banja Luka: Ekonomski fakultet Banja Luka.
Malinić,  D.  S.  (2007).  Osnove  računovodstva.  Beograd.  Univerzitet  „Braća  Karići“.  Fakultet  za
trgovunu i biznus.
Škarić-Jovanović,  K.,  Radovanović,  R.  (2006).  Finansijsko  računovodstvo.  Beograd.  Centar  za
izdavačku djelatnost Ekonomski fakultet u Beogradu.
Spremo, R. (2017). Poslovno računovodstvo. Trebinje. Visoka škola za turizam i hotelijerstvo.
Vukelić. G. (2008). Finansijsko računovodstvo. Beograd. Beogradska bankarska akademija. Fakultet za
bankarstvo, osiguranje i finansije.

Radovan Spremo, Ph.D.

ACCOUNTING COVERAGE OF THE CONTROL OF THE CAPITAL CIRCULATION

Summary

The founder has the obligation to provide the necessary funds to the newly established company. Providing funds or obtaining it can be from their own accumulation, ie, come from own sources, and borrowed funds, which are other sources or borrowed capital. The company’s capital is also called net property or clear profit. Based on the legal form of the company, the way of obtaining own funds is different. Starting from this fact and other criteria prescribed by law, the following legal forms, the companies are distinguished: sole proprietorship companies, partnership companies and corporations. Funds derived from borrowed funds are at the disposal of the company, in accordance with the contract in which the deadlines are specified and the interest on their use. Borrowed sources are primarily bank loans and other financial institutions and the issuance of credit securities such as bonds. Depending on the maturity date, the borrowed resources are divided into short-term and long-term loans and current liabilities.
Key words: sole proprietorship companies, partnership companies, corporations, capaital stock, loans, bonds, marketing

72

Mr. Ibrahim Kajtazović	UDC:05:33(336.7)
Miral PVC d.o.o. Velika Kladuša, BiH	Stručni članak
e-mail: kajtezovicibrahim@gmail.com
Dr. Esad Čović
Internacionalni univerzitet Brčko, BiH
ail: covicesad@gmail.com

KREDITNI POTENCIJAL I KREDITNA POLITIKA KAO RESURSI KOMERCIJALNE BANKE SA ASPEKTA PLASMANA

SAŽETAK: Kreditni potencijal banke jedan je od nabitnijih faktora finansijskog potencijala banke i predstavlja najveći mogući iznos koji banka plasira svojim komitentima putem kredita. U zavisnosti od veličine banke, odnosno njenog kreditnog potencijala (finansijskog) potencijala, određuje se i geografsko područje njenih plasmana. Tako velike banke imaju veliko geografsko područje, a male banke imaju malo geografsko područje plasmana svojih resursa. Kreditna politika proizilazi iz ciljeva poslovne politike. Kreditna politika obično se definiše kao skup principa kojima se rukovode menadžerske strukture  banke  pri odlučivanju o plasmanu kreditnog potencijala, a cilj ove politike jeste da se ostvari programirana stopa dobiti uz prihvatljiv nivo rizika. Nakon toga svaka banka dekomponira ovaj (sintetički) cilj po filijalama, sektorima privrede i stanovništva, te sa stanovišta roka, gdje se kreditna politika dalje dijeli na kratkoročne i dugoročne plasmane (po sektorima i filijalama).
KLJUČNE RIJEČI: Kratkoročni krediti sektoru privrede i stanovništva, Eskontni kredit, Over draft krediti, Metod kreditnih računa, Kreditne linije, Revolving kreditne linije, Revolving krediti, Kreditna analiza plasmana privredi i stanovništvu, Određivanje cijene plasmana

Uvodna razmatranja
Kreditna politika ključni je elemenat poslovne politike banke. Poslovna politika banke definira se na različite načine. U suštini ona se definira kao sredstvo za ostvarenje postavljenih ciljeva u domenu maksimiziranja bankarske funkcije, posmatrane preko programirane stope dobiti i adekvatne stope kapitaliziranosti. [1] Kreditna politika najvažniji je segment poslovne politike. Iako kreditnu politiku različito definiraju, teoretičari bankarstva saglasni su da ona predstvalja skup principa kojima se rukovode upravljačko-menadžerske strukture banke pri odlučivanju o plasmanima kreditnog potencijala. Uslov za donošenje racionalnih odluka o plasmanima je dobro definisana kreditna politika. Ona podrazumjeva da njeni krediti odgovaraju određenim standardima. Na osnovu definisane kreditne politike ustanovljava se kreditni portfelj banke. On treba da odražava ciljeve politike. S obzirom na to da na kreditnu politiku utiječu različiti (interni i eksterni) faktori, a da se oni mjenjaju, razumljivo je da su pod njihovim utjecajem mijenja i kreditna politika.
Kreditni potencijal banke bilo bi ispravnije nazvati „raspoloživi“ ili „slobodni“ potencijal budući da osim kreditnih, postoje i plasmani u vrijednosne papire. Uz depozitni potencijal, druga važna komponenta finansijskog potencijala je kreditni potencijal. On označava maksimalno mogući iznos novčanih sredstava koje banka u formi kredita ili na

73

drugi (prihodni) način može da plasira svojim komitentima, a da pri tome zadrži svoju likvidonosnu poziciju dobrom. Relacija kreditnog potencijala i kreditnih plasmana može odražavati tri osnovne pozicije banke: ravnotežnu, superlikvidnu i nelikvidnu poziciju.
Ravnotežna pozicija banke postoji onda kada su jednake programirane i stvarne rezerve i kreditni potencijal i kreditni plasmani. Podrazumjeva se da banka tada ostvaruje maksimalnu rentabilnost uz istovremeno ostvarenje svoje likvidnosti i solventnosti. Istina, budući da su ove jednakosti teško ostvarive na duži period, s pravom se tretiraju kao idelana pozicija banke. Banka ostvaruje superlikvidnu poziciju onda kada su joj stvarne rezerve veće od programiranih, a kreditni potencijal veći od kreditnih plasmana. Banka ima nelikvidnu poziciju onda kada su joj manje stvarne od programiranih rezervi likvidnosti i kada su joj veći kreditni plasmani od kreditnog potencijala. Ovakva pozicija za posljedicu ima rentabilnost iznad optimalnog nivoa, ali je pri tome ugrožena likvidonosna pozicija banke.

Kratkoročni krediti sektoru privrede
Kratkoročni krediti definiraju se kao oni roka dospijeća do godinu dana. Prihodi ostvareni putem plasmana kratkoročnih kredita često se nazivaju i operativnim prihodima. Kraćeg su roka dospjelosti, pa su stoga i manje rizični od dugoročnih kredita, koji su više rizični, jer su više neizvjesne okolnosti na duži rok. Ove kredite korisnici uzimaju da bi optimizirali svoje tekuće poslovanje, odnosno predviđenu stopu dobiti, te da bi uskladili svoje gotovinske tokove. Ovo kratkoročno kreditiranje se mjenjalo i imalo različite forme. Naime, u Velikoj Britaniji pretežan oblik kratkoročnog kreditiranja su Over draft (sistem prekoračenja tekućeg računa), u SAD i kontinentalnoj Evropi sistem kreditnih računa i kreditnih linija. [2]
Eskontni krediti kao oblik kratkoročnog kreditiranja više su zastupljeni kod nerazvijenih zemalja i onih zemalja koje imaju slabo razvijeno finansijsko tržište. Kao kod kratkoročnog kreditiranja postoje različite vrste i namjene, racionalno upravljanje ovim resursom postaje od ključne važnosti za performansno poslovanje.  Teorijski, podjela kratkoročnih kredita može se vršiti sa različitih stanovišta, po različitim vrstama i namjenama. Najvažnija njihova podjela je na slijedeće: eskontni krediti, over draft krediti metod kreditnih računa, kreditne linije, revolving kreditne linije i revolving krediti.

Eskontni krediti banke
Ovu vrstu kredita neki autori svrstavaju u kratkoročne kredite zbog roka dospijelosti, a drugi u kategoriju ostalih kredita. Većina autora ipak ih svrstava u kratkoročne i to stoga što se njima finansiraju obrtne namjene. Naime, prodavač za prodatu robu umjesto novca dobija

74

robnu mjenicu, koju može eskontirati kod svoje poslovne banke ili indosiranjem platiti obaveze svom dobavljaču. Primljenu mjenicu komercijalna (poslovna) banka obično eskontira kod centralne banke. I jedna (komercijalna) i druga (centralna) banka od mjeničnog iznosa odbijaju iznos kamate, a ostatak doznačuju na račun. Kod eskontnog posla inicijator u početnoj fazi je preduzeće, u drugoj komercijalna banka, a u trećoj centralna banka. Iznosi eskontnih kredita zavise od raspoloživog kreditnog potencijala komercijalnih banaka i od karaktera monetarno-kreditne politike, odnosno spremnosti centralne banke da reeskontira određene iznose i pod uslovima koji su prihvatljivi za preduzeća.

Over draft krediti
Ovim kreditima omogućava se kreditiranje privrede na način da preduzeća koriste prekoračenje tekućeg računa koje imaju kod komercijalne banke. Ovaj oblik kratkoročnog kreditiranja najviše je zastupljen u Velikoj Britaniji. U manjoj mjeri over draft kredit primjenjuje se i kod drugih zemalja tržišne ekonomije. Suština mu je u tome da banka dozvoljava korištenje prekoračenja korištenja iznosa sredstava iznad stanja njegovog računa. Sva (bonitetna) preduzeća mogu automatski povlačiti iznose sredstava sa tekućeg računa koji može, dakle imati i negativan saldo računa do određenog (dogovorenog, ugovorenog) iznosa.
Over draft sistem predstavlja fleksibilnu varijantu kreditiranja, budući se prilivi i odlivi sredstava odvijaju kontinuirano u okviru potpisanog ugovora (za veće iznose) ili usmeno za (manje iznose). Kod ovog aranžmana najvažnija su dva uslova: maksimalan obim korištenja i kamatna stopa. [3] Ovaj sistem koristi se sve dok preduzeća – korisnik ispunjava dogovorene (ugovorene) uslove.
U slučaju da korisnik ove vrste kredita prekorači ugovoreni (dogovoreni) iznos prekoračenja, banka nakon što sagleda razloge prekoračenja, smanjuje, zadržava ili eliminira ovaj kreditni aranžman. Eliminira ga onda kada je korisnik upao u turbulentne okolnosti i kada banka nije sigurna da će on brzo postati bonitetan. Over draft krediti su pod povoljniim kamatnim stopama, jer imaju manje operativne troškove i jer se obično radi o bonitetnim preduzećima koje banka ima interes da zadrži. Aranžman ima fleksibilnije rokove dospijeća, tako da uredni korisnici njima mogu da finansiraju i svoje srednjoročne potrebe. Over draft za korisnika je posebno povoljan, jer njime može da uskladi svoj keš flou, odnosno gotovinske tokove. Ovaj aranžman koristan je i za banku, jer ona njime veže najbolje komitente, što joj daje sigurnost, ali i manje operativne troškove.

75

Metod kreditnih računa
Metod kreditnih računa kao oblik kreditiranja korisi se u SAD i u kontinentalnoj Evropi [4], zastupljen je kod preduzeća srednjeg ili slabijeg boniteta, jer bonitetniji zajmotražioci kratkoročne potrebe finansiraju iz povoljnijih izvora, odnosno revolving kredita i kreditnih linija. Matod kao oblik kreditiranja krući je u odnosu na over draft, formaliziran je jer se kreditiranje reguliše ugovorom između banke i korisnika. Korištenje sredstava putem kreditnih računa prethodi utvrđivanje kreditne sposobnosti. Krediti po ovim računima često se odobravaju uz klauzulu „po zahtjevu“. Ona podrazumjeva da banka može tražiti naplatu kredita i prije roka dospijeća. Ovaj oblik kreditiranja manje je prihvatljiv od over drafta. Kamatna stopa po ovim kreditima je viša od one po osnovu over drafta. Razlog za ovo su viši operativni troškovi oko obrade zahtjeva, ugovaranja, praćenja korisnika u domenu poslovanja i naplate itd. Uz to, korisnici su slabijeg boniteta, pa banka često od korisnika zahtjeva da položi kompenzatorski depozit na ime osiguranja kredita.
Ugovorom o kreditu regulišu se iznos, kamata, rok vraćanja i osiguranje. Iznos kredita zavisi od kreditnog potencijala banke, otplatnih mogućnosti zajmotražioca, roka vraćanja, spremnosti korisnika da se veći iznos kredita osigura i sl. U slučaju da se radi o dosadašnjem klijentu, kreditni referent analizira njegov zahtjev, a po potrebi traži od zajmotražioca dodatne finansijske informacije i ako ustanovi da je zahtjev opravdan, on daje prijedlog rukovodiocu filijale da se zahtjev odobri. Rukovodilac filijale kredit odobrava u okviru iznosa za koji je ovlašten.

6.  Kreditne linije, revolving kreditne linije i revolving krediti
Kreditne linije su također oblik kratkoročnog kreditiranja. Iako spadaju u grupu kratkoročnih kredita, rok njihovog povrata može biti do dvije ili tri godine, stoga oni često poprimaju karakter srednjoročnih kredita. Kreditne linije su formalizirani oblik kreditiranja, budući da se ugovaranje vrši između banke i zajmotražioca. Prije potpisivanja ugovora banka i zajmotražilac utvrđuju iznos sredstava, rok povrata, kamatnu stopu i druge uslove. Velike kompanije u zemljama tržišne ekonomije pojavljuju se kao korisnici kreditnih linija. Najvažnija obilježja ovih kredita sa stanovišta korisnika su u tome da korisnik povlači iznos sredstava u okviru odobrenog iznosa kada to njemu najviše odgovara. Budući da su odobrene na određeni rok, kreditne linije su povoljniji oblik od over drafta po ovom osnovu. Korisnici i kreditniih linija i over drafta su preduzeća višeg kreditnog nivoa, odnosno boniteta, što ova dva oblika čini sličnim. Uz to, oba oblika kreditiranja vrše se po nižim kamatnim stopama u odnosu na kreditne račune.

76

Banka odobrava kreditne linije kompanijama dobrog kreditnog rejtinga. Uz to, ove kompanije povlače velike iznose sredstava, a njihov povrat obično ne dolazi u pitanje. Prednosti kreditnih linija za velike kompanije su mogućnosti povlačenja ovih sredstava onda kada kompaniji to treba.
Revolving kreditne linije također su oblik kreditiranja privrede. Slične su kreditnim linijama. Pored iznosa, kod njih su utvrđeni cijena, način povlačenja i rokovi vraćanja. Kod njih postoji automatizam u povlačenju i vraćanju sredstava. Obično se odobravaju na rok od jedne do tri godine. Mogućnost njihovog obnavljanja postoji za one korisnike koji uredno ispunjavaju ugovorom precizirane obaveze.
Revolving krediti oblik su kratkoročnog kreditiranja. Odobravaju se na period od tri do šest mjeseci. Ako klijent tokom korištenja ispunjava ugovorene uslove, ovi krediti se mogu koristiti i obnavljati kao srednjoročni. Utvrđivanje roka kod njih služi za ponovno usklađivanje visine kamatne stope. Sa stanovišta korisnika, prednost im je u tome da ih on može povlačiti po potrebi, dakle jednom ili višekratno, što se kontretizira u ugovoru. Način otplate reguliše se ugovorom. Pri tome, ona može biti jednokratna ili anuitetska. Rok korištenja, odnosno povrata je duži, pa se stoga ugovorom utvrđuje reusklađivanje visine kamatne stope. Ova stopa sastoji se od bazne stope (LIBOR, EURIBOR) i kamatne marže. Kamatna marža je fiksni dio, a promjenjiva je bazna stopa. Bazna stopa se mijenja u zavisnosti od promjena kamatnih stopa na finansijskim tržištima.

Ostali oblici kratkoročnog kreditiranja
U ostale oblike kratkoročnog kreditiranja ubrajaju se faktoring, superkratkoročni i mostni krediti. U ostale vrste ubrajaju se hipotekarni krediti, lombardni krediti, rambursni krediti, krediti po tekućem računu i krediti po osnovu akcepata i garancija.
Faktoring kao kratkoročni oblik kreditiranja podrazumjeva širi angažman banke sa komitentom, pored onog koji se odnosi na njegovo kreditiranje. Pri tome, predmet faktoringa obično je pružanje usluga komitentu koje se kreću od kreditne analize, računovodstvenih poslova, naplata potraživnja i dr. Ove poslove obavljaju veće (velike) banke, koje raspolažu kadrovskim, organizacijskim i informatičkim kapacitetima. Razlog zašto se korisnik odlučuje za ovaj angažman sa bankom je njegova procjena da mu je on isplativiji nego da ove poslove obavlja sam. Razlozi banke za ovaj aranžman su potencijalno veći prihodi i smanjenje fiksnih troškova.
Superkratkoročne kredite odobravaju banke u zemljama visoko razvijenih finansijskih
tržišta na rok i do jednog dana. Kamatna stopa im je niska, jer im je kratak rok. On je obično

77

na rok od jednog dana. S obzirom da je vrlo kratak, a stepen rizika nizak, kamatna stopa je niža od prosječne tržišne kamatne stope. Ovim se plasiraju viškovi likvidnih sredstava koje banke imaju na dnevnoj bazi.
Naredna vrsta ostalih kratkoročnih kredita su mostni krediti. Banke ih odobravaju svojim komitentima onda kada ih podržavaju kod emisije njihovih vrijednosnih papira. Komitenti ovom emisijom obezbjeđuju povećanje trajnih obrtnih sredstava ili finansiranje drugih namjena. S obzirom da banka ovim kreditima pomaže emisiju vrijednosnih papira, oni su i nazvani mostni. Komercijalne banke odobravaju i druge vrste kredita, koji su dosta različiti uz određena, realna obezbjeđenja (koleteral) s obzirom na potrebu da se banka zaštiti od rizika nemogućnosti korisnika da ih vrati. Ove vrste kredita prilično su heterogene. Određeni autori u ove kredite svrstavaju čak i eskontne kredite, te hipotekarne kredite, rambursne kredite, kredite po tekućem računu, kredite po osnovu akcepta, avala i garancija. [5] Hipotekarni krediti imaju karakter dugoročnih kredita. Banke ih odobravaju zajmotražiocima na osnovu koleterala u fiksnoj imovini i uz zalogu pokretnih stvari, pod uslovom da ponuđeni zalog ima visoku vrijednost, kao što su na primjer brodovi, avioni i slični sadržaji. Ova imovina i dalje je na korištenju kod korisnika, ali je data kao obezbjeđenje potraživanja po datom kreditu. Ono što je važno za banku kredita jeste činjenica da založeni sadržaj korisnik ne može otuđiti bez odobrenja banke. Naredni oblik kratkoročnog kreditiranja su lombardni krediti. Za obezbjeđenje po ovim kreditima koriste se pokretne stvari veće vrijednosti (stokovi roba, vrijednosni papiri, plemeniti metali i sl.). Iznos kredita odobrava se imeđu 60% i 70% vrijednosti založene stvari. Ako korisnik ne izmiruje svoje obaveze, banka se može naplatiti prodajom založenih stvari putem tzv. javne prodaje.
Naredna vrsta kredita su krediti po tekućem računu. Odobravaju se klijentima po osnovu transakcionih i drugih sredstava na žiro i tekućim računima kod banke. U ovom slučaju banka je depozitar, sredstva komitenata na transakcijskim računima koristi za kratkoročno kreditiranje. Na žiro-račinima nalaze se stransakciona sredstva za određena plaćanja. Ovaj račun je pozitivan, dok tekući račun može biti i negativan. Imaoci tekućih računa mogu ući u minusno stanje, tako da se ovdje u biti radi o kratkoročnom kreditiranju klijenata. Banke sektoru privrede, pored kratkoročnih, odobravaju i dugoročne kredite. Ovi krediti odobravaju se za različite vrste osnovnih sredstava, za trajna obrtna sredstva i za strukturne promjene. Njihovim korištenjem poduzeća nastoje da optimiziraju svoj razvoj, odnosno realizaciju investicionih planova, da izvrše strukturne promjene i povećaju trajna obrtna sredstva, te da tekuće poslovanje učine racionalnijim.

78

Krediti stanovništvu
Ovi krediti predstavljaju po veličini drugu grupu bankarskih plasmana. Odobravaju se za različite poslovne namjene, za finansiranje osnovnih životnih potreba pojedinaca ili ličnih potreba. Na njihovo povećanje tokom vremena utijecali su porast dohotka i štednje stanovništva i povećanje potrebe stanovništva. I ovi krediti posmatraju se iz tri ugla: korisnika, koji njihovim uzimanjem optimiziraju svoje novčane tokove, banke, koja njihovim odobravanjem nastoji da ostvari programiranu stopu dobiti, i države, koja očekuje da se njima pospješi ukupno privređivanje u zemlji. Krediti za stanovništvo su raznovrsni, a mogu se podijeliti u tri sintetičke grupe: potrošačke, stambene i poljoprivredne, pri tome, potrošački krediti su također raznovrsni. Iznos kredita limitiran je visinom otplatnih mogućnosti korisnika. Rok dospijeća im je jedna do dvije, odnosno tri godine. Kamatne stope po ovim kreditima su uglavnom fiksne (za one do godinu dana), dok one preko godinu dana mogu biti fiksne i promjenjive.
Stambeni krediti domaćinstvima služe za kupovinu ili izgradnju stambenih objekata. Rokovi dospijeća su im od 10 do 30 godina. Odobravaju se uz koleteral i uz promjenjivu kamatnu stopu. Kao koleteral služe kreditirane aktive (sadržaji) ili neki drugi oblik koleterala, što određuje banka kreditor.
Poljoprivredni krediti su najstariji, a njima se finansiraju tekuće potrebe poljoprivrednika, srednjoročne potrebe i investicione potrebe (ulaganja). Često kamate po ovim kreditima subvencionira država zbog značaja poljoprivrednih proizvoda za zemlju u cjelini i rizika privređivanja koji je uslovljen klimatskim i drugim faktorima na koje proizvođači nemaju utjecaja.

Kreditna analiza plasmana privredi
Poznato je da se kreditna analiza preduzeća (zajmotaržilaca) vrši preko bilansnih pokazatelja (bilansa stanja, bilansa uspjeha, promjena na kapitalu, gotovinskih tokova). Kreditnu analizu vrše sve komercijalne banke prije nego što plasiraju sredstva. Analiza bilansa stanja treba da utvrdi strukturu i vrijednost aktive, obaveza i kapitala. Ovdje je važno da se pravilno utvrdi vrijednost svih komponenti tekuće aktive (posebno zaliha i potraživanja od kupaca). Sagledavanje vrijednosti fiksne aktive (zemljišta, zgrada, opreme, postrojenja i sl.), treba da bude preko njihovih nabavnih vrijednosti, amortizacije i sadašnje vrijednosti, te ispravnosti i funkcionalnosti. Osim materijalne (fiksne) aktive, potrebno je utvrditi i nematerijalnu aktivu (patente, trgovačko ime, gudvil). Kapital konkretnog zajmotražioca sagledava se preko stoka običnih akcija, zadržane dobiti i rezervi, gdje zadržana dobit i

79

rezerve odražavaju opreznost zajmotražioca. Tako, veća zadržana dobit i rezerve pokazuju da zajmotražilac vodi opreznu poslovnu politiku i da mu se može odobriti kredit. Druga bilansna kategorija je Bilans uspjeha. On sadrži sistematizovani pregled prihoda i rashoda za određeni period. U zavisnosti od toga da li se radi o kratkoročnim ili o dugoročnim kreditima, vršiće se projektovanje tokova priliva i odliva sredstava. Praksa je pokazala da se kod kratkoročnih kredita novčani tok utvrđuje za period od godinu dana, dok se kod dugoročnih kredita projektuju novčani tokovi za period otplate kredita. Lakše je utvrditi novčani tok za kratkoročni (godišnji) period.

Analiza plasmana stanovništvu
Kreditna analiza stanovništva može se također vršiti sa različitih stanovišta. Kreditna analiza stanovništva sa imovinskog i stanovišta zaposlenosti u fokusu je pažnje, jer su ovo i najvažniji faktori (ne)odobravanja kredita. Banka kod zaposlenosti zajmotražioca utvrđuje da li je i koliko dugo on zaposlen u određenoj firmi, na kojem radnom mjestu, da li je zaposlen na određeni ili na neodređeni rok itd. Imovinski aspekt zajmotražioca obično se razmatra preko iznosa njegovih mjesečnih (neopterećenih) primanja i imovine koju posjeduje, a koja nije opterećena hipotekom. Pored navedena dva faktora, pri analizi kreditnih referenci ovih zajmotražilaca, koristi se i priznato pravilo „5C“, odnosno preko karaktera zajmotražilaca, kapaciteta, kapitala, koleterala i kondicije.
Prvi elemenat pravila „5C“ je, dakle, karakter zajmotražioca. Tu kreditni referent polazi od njegovog kreditnog dosijea, ako on postoji u banci. U slučaju da postoji kreditni dosije datog zajmotražioca, banka je u mogućnosti da utvrdi njegovu urednost. Prethodno uredan zajmotražilac u izmirivanju obaveza i njegova dosadašnja platežna sposobnost, kvalificiraju ga da dobije kredit. U slučaju da se radi o novom klijentu, kreditni referent izdvaja ona dokumenta koja su dostavljena u prilogu zahtjeva za kredit i provjerava njihovu vjerodostojnost. Kreditni referent mora da provjeri da li je zajmotražilac uredan kod komunalnih i drugih usluga, te kod dotadašnje otplate korištenih kredita.
Mogućnost otplate kredita, odnosno otplatni kapacitet je naredni element pravila „5C“. Utvrđuje se na osnovu dokumentacije koju je u prilogu zahtjeva za kredit podnio zajmotražilac, navodeći imovinu s kojom raspolaže, prihode i rashode i visinu neto dohotka. Ako su ti podaci vjerodostojni, kreditni referent može ocijeniti otplatnu mogućnost zajmotražioca. Uz to, referent mora znati da zaduženost klijenta po osnovu dugoročnih kredita ne smije da bude veća od 33% njegovog mjesečnog dohotka, a po osnovu potršačkih kredita, toka  dospijeća  do  godine  dana,  ona  ne  smije  biti  veća  od  50%  njegovog  dohotka.

80

Zajmotražilac uz kreditni zahtjev navodi i dokumentira imovinu i obaveze, tako da kreditni referent utvrđuje njegov kapital, koji je važan jer on može biti upotrijebljen za izmirivanje kreditnih obaveza. Sve banke dugoročni kredit stanovništvu odobravaju uz koleteral. Pri tome koleteral (zaloga) može biti data u fiksnoj imovini, garanciji finansijske ustanove ili polise osiguranja. Stambeni krediti odobravaju se uz zalogu finansiranih sadržaja, gdje visina odobrenog kredita ne smije biti veća od 80% vrijednosti finansiranih sadržaja imovine. Potrošački krediti kod banke odobravaju se uz žirante ili osiguranje. Ako se kao zalog koristi pokretna realna imovina, onda je potrebno utvrditi njenu realnu tržišnu vrijednost.
Kreditni uslovi (kondicije) kao naredni elemenat pravila „5C“, također su važni pri analizi kreditne sposobnosti stanovnika. Ove kondicije svaka banka zasebno ustanovljava, tako da ne postoji univerzalno pravilo vezano za ovaj elemenat. Da bi banka ipak ujednačila postupke odobravanja kredita, ona standardizira sistem bodovanja podnosilaca kreditnog zahtjeva. Svaka od relevantnih karakteristika zajmotražioca, nosi određen broj bodova. Ovdje su u pitanju vlasništvo nad kućom, zaposlenost, neto dohodak i sl. Kod odobravanja kredita stanovništvu banka ne smije vršiti diskriminaciju zajmotražilaca po bilo kom osnovu. Ocijena zajmotražioca mora se zasnivati na objektivno mjerljivim elementima.

Određivanje cijena plasmana banke
Prvi korak u određivanju cijena kreditnih plasmana je da prihodi od kredita trebaju osigurati da se postigne ciljna (targetirana) stopa prinosa na odobreni kredit, odnosno riziko klasu određenog roka dospijeća. Pojednostavljeno, ovo se može izraziti ovako: prihodi od kredita – rashodi od kredita/ akcijski kapital. Prihodi i rashodi kredita su sintetičke kategorije. Tako prihode od zajma čine kamate (aktivne) i provizije za različite usluge koje banka obavlja za komitente i druge klijente. Iznos kamate dobije se množenjem iznosa plasiranog kredita i kamatne stope za dati stepen rizika određenog roka dospijeća. Provizije, kao druga komponenta prihoda, mogu biti na ukupnu kreditnu liniju, na neiskorišteni dio kreditne linije i svaku drugu proviziju koja se odnosi na odobravanje, monitoring, nadzor i naplatu kredita.
Rashodi od zajma također su sintetička kategorija. Čine ih kamate na depozite i kamate na nedepozitne izvore, kamate na ostale resurse prikupljene radi plasiranja kredita, kamate na emitirane vrijednosne papire, troškove osiguranja depozita, plate zaposlenih i materijalne troškove zaposlenih, naknade za održavanje opreme i postrojenja, troškove energenata, komunikacijski troškovi i drugi materijalni i ostali troškovi.
Alocirani kapital banke odražava vrstu kredita, odnosno riziko klasu kojoj konkretni kredit  pripada  sa  određenim  rokom  dospijeća.  To  podrazumjeva  da  će  rizičniji  krediti

81

obuhvatiti veće iznose i obrnuto. Iznosi se izračunavaju tako da se pomnoži visina (iznos) kredita i koeficijent koji odražava ciljni omjer kapitala i zajma, svojstvenog riziko klasi i roku dospijeća.  Ovaj  omjer  veći  je  za  kredite  višeg  stepena  rizika  i  dospijeća,  jer  će  oni
„apsorbovati veće iznose alociranog kapitala“ (Zaklan, 239). Pod ostalim cjenovnim uslovima podrazumjevaju se provizija za ukupnu kreditnu liniju, ostale provizije i kompenzatorski depozit ako se on ugovara. S tim u vezi utjecaj fleksibilnosti uslova kredita na promjene njegove stope prinosa slijedeće aproksimacije poslovnih rekcija banke na identičnim pretpostavkama [6], odnosno banka uvodi proviziju na ukupnu kreditnu liniju, banka uvodi zbirnu proviziju na usluge komitenta u vezi sa zajmom i banka uvodi kompenzatorni depozit.
Danas se krediti u principu odobravaju po kamatnoj stopi koja sadrži baznu stopu (LIBOR ili EURIBOR) i kamatnu maržu, gdje je drugi dio fiksan, a prvi (bazni) je promjenjiv i zavisi od uslova na finansijskom tržištu. Dakle, promjenjiva je visina LIBOR-a, pa se stoga podrazumjeva da su u igri fleksibilne kamatne stope. Istina, banke manje iznose kredita i onih kraćih rokova odobravaju po fiksnoj stopi. Za banke vremenom postaje važna determinacija cjenovnih uslova poslovnog odnosa sa jednim klijentom. Za analizu i profitabilnosti banke sa komitentom potrebno je obuhvatiti sve poslovne odnose koje banka ima sa komitentom, odnosno sve vrste bankarskih usluga realizovanih sa datim komitentom.

Zaključna razmatranja
Budući da se iznos plasmana definira poslovnom, odnosno kreditnom  politikom, banka mora da uskladi kreditni potencijal i kreditne plasmane, odnosno programirane rezerve i stvarne rezerve. Nakon toga banka dekomponira kreditni potencijal na najznačajnije vrste kredita sa prihodovnog aspekta. Kreditni plasmani dijele se na kratkoročne i dugoročne kreditne plasmane u vrijednosne papire. Iako su kratkoročni plasmani determinirani kratkoročnim kreditnim potencijalom, a dugoročni likvidnim investicionim potencijalom, tu ipak ne postoje krute granice.
Nakon određivanja odnosa na relaciji: kratkoročni–dugoročni krediti, slijedi dekomponiranje ovih plasmana po oblicima kratkoročnih, odnosno dugoročnih kredita. Budući da ni tu ne postoji čvrsta granica između njih, banka ovaj portfolio operativno prilagođava u zavisnosti  od karaktera tražnje, intenziteta tražnje i  stepena profitabilnosti plasmana putem različitih vrsta kratkoročnih, odnosno dugoročnih kredita. Kratkoročni, kao i dugoročni krediti, odobravaju se sektoru privrede i stanovništva. Dugoročni krediti osnovu za plasman imaju u štednim i oročenim depozitima, sredstvima dobijenim od emisije obveznica i dionica  i  različitim  nedepozitnim  izvorima.  Kod  ovih  kredita  važno  je  uskladiti  rokove

82

njihovih plasmana sa rokovima izvora, posebno kod onih banaka (manjih) koje se teže zadužuju na finansijskim tržištima. Da bi banka racionalno upravljala sredstvima na strani plasmana, ona mora da vrši pravilno ocijenjivanje kreditne sposobnosti zajmotražilaca iz sektora privrede i stanovništva. Prve ocijenjuje na bazi bilansnih podataka i ključnih finansijskih indikatora, a druge na bazi neto dohotka i vrijednosti imovine s kojom raspolažu, pri tome, poštujući poznato pravilo „5C“ kod obe grupe zajmotražilaca. U kontekstu navedenog, kod stanovništva akcenat mora biti na karakteru (volji da se vrati uzeti kredit), otplatnim mogućnostima, koleteralu i kapitalu, te na performansnosti ukupnog poslovanja konkretnog zajmotražioca. Pri određivanju kamatnih stopa na pojedine plasmane i za određene korisnike, banka treba da ih svrstava u riziko grupe da bi pravilno vrednovala cijenu ovih plasmana.

LITERATURA

[1] Rose, P. (2005). Menadžment komercijalnih banaka. Zagreb: Mate d.o.o. str. 517. [2] Muratović, H. (2013). Poslovno bankarstvo. Gradiška: Primus, str. 279.
[3] Jović, S. (1990). Bankarstvo. Beograd: Naučna knjiga, str. 339.
[4] Muratović, H. (2013). Poslovno bankarstvo. Gradiška: Primus, str. 331.
[5] Kumalić, J.- (2007). Poslovne finansije. Bihać: Ekonomski fakultet Univerziteta u Bihaću, str.
234–244
[6] Zaklan, D. (2000). Bankarstvo u tržišnom makrosistemu. Mostar: Ekonomski fakultet Univerziteta
„Džemal Bijedić“, str. 240.

83

Ibrahim Kajtazović, M.Sc.
Esad Čović, Ph.D.

LOAN POTENTIAL AND LOAN POLITICS AS COMMERCIAL BANK RESOURCES FROM THE ASPECT OF PLACEMENT

Summary

Bank loan potential is one of the most important factors of the financial potential of a bank and represents the highest possible amount that the bank can offer to its clients via loans. The size of the bank, that is, its loan (financial) potential, determines the geographic area of its placements. Therefore, large banks have a large geographic area, and small banks have a small geographic area for the placement of their resources. Loan politics is derived from the goals of business politics. Loan politics is usually defined as a set of principles that guide the management structure of a bank in determining the placement of a loan potential, and the goal of this politics is to achieve the programmed rate of gains with an acceptable level of risk. After that, each bank divides this (synthetic) goal on branches, economic and population sectors, and depending on the aspect of deadlines, where loan politics is further divided into short-term and long-term placements (based on sectors and branches).
Key words: short-term loans to the economic and population sectors, escount loan, overdraft loan, loan account method, loan lines, revolving loan lines, revolving loans, credit analysis of economic and population placement

84

Dr. Ramo Mulahusejnović	UDC:  UDC:05(656.1:347.1)
Internacionalni univerzitet,	Stručni članak
Brčko distrikt, BiH

SISTEMI AKTIVNE I PASIVNE BEZBJEDNOSTI VOZILA

SAŽETAK: U svijetu ekspanzije i primjene informacionih tehnologija, inteligentni transportni sistemi se sve češće koriste u svim vidovima transporta. Ovi sistemi su našli široku primjenu u drumskom saobraćaju (aktivna i pasivna bezbjednost vozila, automatsko praćenje vozila, naplata putarina...). Zbog prosječne starosti voznog parka Federacije BiH (17 godina), stepen zastupljenosti ovih sistema je na veoma niskom nivou. Ovakvo poražavajuće stanje u ovom segmentu drumskog saobraćaja, postepeno se koriguje, omogućenim uvozom isključivo vozila koja ispunjavaju ECE directive, prema Sporazumu iz '58. Naime, navedeni pravilnici se prvenstveno odnose na aktivnu i pasivnu bezbjednost na vozilima, zaštitu okoline, opšte uslove bezbjednosti vozila (zaštita od neovlaštene upotrebe, snaga pogonskog agregata, brzinomjer i sl.).
KLJUČNE RIJEČI: informacioni transportni sistemi, aktivna i pasivna bezbjednost saobraćaja, kontekst,
stvarno vrijeme, arhitektura, algoritmi

Uvod
Zadnje četiri decenije obilježio je nagli porast broja i složenosti elektroničkih sistema u automobilima. Učešće elektronike u današnjim automobilima čini čak 25% ukupne proizvodne cijene. Analitičari procjenjuju da je više od 80% inovacija u automobilskoj industriji zasnovano na elektroničkim sistemima. Kao što LAN-om možemo povezivati računare, tako kontrolne mreže povezuju elektroničku opremu u vozilu. Tim mrežama se izmjenjuju podaci između raznih elektroničkih sistema i aplikacija koje se u njima nalaze.
Međutim, za sistemsko istraživanje bezbjednosti saobraćaja najvažnije je dobro razumjevanje složenih interakcija između čovjeka, vozila i puta (saobraćajnice, odnosno okoline). Interakcije čovjek–vozilo–put (okolina) vrlo su važne, kako za bezbjednost i upravljanje saobraćajem tako i za dizajniranje saobraćajnica. Ugrožavanje bezbjednosti saobraćaja i pojava saobraćajnih nezgoda slijedi iz pogrešnog ponašanja učesnika, odnosno podsistema saobraćaja kao kompleksnog sociotehničkog sistema. Proučavanje ponašanja vozila i vozača na putu moguće je temeljiti na polaznom modelu: „vozač–vozilo–okolina“.
Spajajući ideje informacionih tehnologija sa načinom upravljanja bezbjednošću saobraćaja, stvaraju se informacioni transportni sistemi koji služe za interakciju između izvršnih elemenata na automobilu (senzori, mehanički elementi, skolopovi) i glavne upravljačke jedinice (Central Processing Unit), koja reguliše, odnosno koriguje greške nastale po raznim osnovama tokom kretanja vozila. Inteligentni transportni sistemi se kao naučna disciplina razvijaju u okviru saobraćajnih nauka, te predstavljaju dio naučnog polja tehnologije saobraćaja i transporta.

85

Sistemi aktivne i pasivne bezbjednosti vozila
Aktivna bezbjednost vozila
Aspekt aktivne bezbjednost sa aspekta vozila obuhvata, prije svega, preventivne mjere, koje konstruktor vozila mora da obuhvati još u fazi projektovanja vozila, a koji se odnose na sistem vozač–vozilo–put, kako ne bi došlo do konfliktnih situacija. (Opsenica, 2010). Mjere koje spadaju u ovu grupu su:
nalaženje mogućnosti za blagovremeno uočavanje i reagovanje u odnosu na ostale učesnike u saobraćaju (pješaci i ostala vozila) i ograničenju informacija koje vozač prima, sve sa aspekta otklanjanja mogućnosti za saobraćajne nezgode,
mjere u odnosu na vozilo, koje se odnose u otklanjanju mogućih konfliktnih situacija, kao što su: efikasnost i pouzdanost kočionog i upravljačkog sistema vozila; smanjivanje i otklanjanje neodgovarajućih uslova u vozilu (komfor vožnje, buka, oscilacije, provjetravanje i klimatizacija, neodgovarajući raspored komandi i ergonomski faktori).
Pored gore navedenih mjera, koje se odnose na zadatke konstruktora, u aktivnu bezbjednost saobraćaja spadaju i zadaci društva – prije svega na infrastrukturu saobraćaja, policije i stručnih službi, a koje se odnose na blagovremeno proučavanje prohodnosti puteva i projektovanju novih i bezbjednih saobraćajnica, otklanjanja zagušenja u saobraćaju, postavljanje branika na opasnim dionicama, rekonstrukciju „crnih tačaka“, kao i stalno usavršavanje pravne i respektivne regulative.
Dakle, sa aspekta vozila, osnovni elementi aktivne bezbjednosti su:
bezbjednost vožnje (mogućnost blagovremenog i pouzdanog upravljanja i kočenja, ubrzanja i sličnog);
uslovna bezbjednost (komfor vožnje: udobnost i ergonomija sjedišta, buka i oscilacije
vozila, provjetravanje i klimatizacija);
bezbjednost upravljanja i rukovanja (pouzdanost sistema: točkovi, kočnice i upravljački
sistem);
blagovremenost opažanja, pod kojom može da se svrsta oprema za signalizaciju i osvetljavanje, vidljivost kroz vozačko staklo (odmrazavaje, sušenje i brisanje vetrobrana, akustički signali za upozorenje i alarm).

Pasivna bezbjednost vozila
Pod elementima pasivne bezbjednosti svrstavaju se brojni faktori i mjere koje se sprovode još u fazi projektovanja vozila, a osnovna funkcija im je: Smanjivanje posljedica povreda putnika i vozača u slučaju saobraćajne nezgode. Ovaj zadatak obuhvata, prije svega, pravilno

86

oblikovanje i dimenzionisanje prednjih i zadnjih branika, kao i deformacionih zona vozila, kako bi mogućnost apsorbovanja energije sudara bila veća. Takođe, pravilno oblikovanje, jačina, dimenzije i funkcionalnost prostora putnika, neophodni su uslovi za preživljavanje poslije udesa (Bošnjak, 2006), kao i smanjivanje posljedica povreda ostalih učesnika u saobraćaju uključujući i pješake. Ovaj zadatak se riješava pravilnim oblikovanjem spoljne površine vozila, prije svega naletne (prednji dio vozila, oblik, visina i elastičnost branika), kako bi deformacioni rad i deformacione zone minimizirale povrede pješaka

Sistem za onemogućavanje blokiranja točkova (ABS – Anti-lock Braking System)
U kritičnim situacijama, kao što su vlažan i klizav kolovoz, vozač često refleksno pritisne kočnice. U tom slučaju, kod vozila sa običnim kočnicama postoji opasnost da zbog smanjenog trenja točkovi blokiraju. Sa takvim vozilom se više ne može upravljati i ono obično nekontrolisano kliza i zanosi, a često i sleti sa puta.
U takvim situacijama ABS, regulacijom kočionog pritiska, spriječava blokiranje točkova. To omogućava vozaču da i dalje upravlja kretanjem vozila i da izbjegne zanošenje i klizanje, međutim, i pored nesumnjivih prednosti vozač mora i da se navikne na reakciju ABS. Ovim sistemom, kontrolišući brzinu obrtanja pojedinih točkova, bez volje vozača dejstvuje na smanjivanje pritiska u sistemu kočenja na pojedinim točkovima, čime se održava obrtanje istih (spriječava blokiranje točkova) i spriječava pojava klizanja točkova i vozila prilikom kočenja i time se zadržava željena putanja vozila.
Ispitivanja su pokazala da u slučajevima blokiranih točkova, odnosno njihovog klizanja, ne postoji mogućnost kontrolisanog upravljanja, već se vozilo kreće po inerciji. Pored toga, trag kočenja vozila sa blokiranim točkovima znatno je duži od onih koji se nalaze u stanju kotrljanja, ali na granici proklizavanja.

87

Slika 1. Simulacija kretanja vozila sa klizanjem točkova uslijed blokiranosti i sa obrtanjem istih
(osijenčeno vozilo)
Sistem regulacije sile kočenja primjenjuje se kako na vozilima sa hidrauličkim sistemom kočenja tako i sa pneumatskim.

Slika 2. Algoritam ABS sistema

Cijeli sistem sastoji se od niza senzora sa davačima impulsa, elektronskog upravljajućeg uređaja i elektromagnetskih ventila ili ventila za kontrolu pritiska vazduha. Senzori na svim točkovima daju impulse upravljačkom uređaju, koji daje impuls ventilima da se pritisak u kočionim uređajima na pojedinim točkovima tako održava da je točak uvijek na granici blokiranja, ne dozvoljavajući da do blokiranja točka i dođe. Dejstvom vozača na kočioni sistem, isti se stavlja „pod pritisak“, ali veličinu pritiska na pojedinim točkovima određuje upravljačka jedinica koja preko senzora na točkovima dobija signal da li se točak obrće ili ne.

88

Elektronska  upravljačka  jedinica  pobuđuje  elektromagnetske  ventile  održavajući  ih
uvijek u jednoj od tri pozicije: povećaj pritisak, održavaj pritisak i isključi pritisak.
Prema broju regulacionih kanala i senzora, postoji više različitih sistema. Najčešće su u
primjeni dva sistema:
Četverokanalna regulacija sa 4 senzora (na svakom točku po jedan) sa dijagonalnom raspodjelom sile kočenja. Svaki kočioni krug dejstvuje na po jedan točak, pri čemu je kočioni sistem, odnosno pritisak u sistemu prednjih točkova potpuno nezavisan. Sila kočenja na točkovima zadnje osovine podešava se prema točku koji ima lošije prijanjanje, odnosno prema točku „koji bi ranije blokirao“.
Trokanalni sistem sa tri ili četiri senzora, pri čemu su oba prednja točka regulisana nezavisnim kanalima, a točkovi zadnje osovine se regulišu jednim kanalom, pri čemu se sila kočenja podešava prema točku koji ima lošije prijanjanje.

 	
Slika 3. Algoritam ABS sistema

Treba napomenuti da ABS sistem stupa u dejstvo tek sa dejstvom komande vozača na sistem za kočenje, dok je na proklizavanje točkova bez kočenja sistema van funkcije. Ispitivanja su pokazala da ABS sistem ima najbolje dejstvo kada proklizava, odnosno regulacijom brojeva obrtaja točka reguliše proklizavanjem od 8 do 35%. Senzori po svakom točku, koji su učvršćeni za neki nepokretni dio pored točka, dobijaju impulse pomoću jednog impulsnog zupčastog vijenca koji se okreće zajedno sa točkom. Broj impulsa je proporcionalan broju obrataja točka i impulsi se predaju elektronskom regulacionom uređaju, koji definiše neki referentni impuls, koji odgovara stvarnoj brzini kretanja vozila. Stalnim poređenjem impulsa od pojedinih točkova sa referentinim impulsom, upravljački uređaj osrednjava ubrzanje ili usporenje svakog točka i

89

na taj način određuje proklizavanje. (Božičević, Kovačević, 2016). Prilikom kočenja može da
se desi da neki od točkova blokira, što upravljački uređaj registruje kao veliko „proklizavanje“
– veliku razliku u brojevima obrtaja i tada daje signal pojedinim ventilima kako da „regulišu“ pritisak u kočionom sistemu već prema naprijed definisanim pozicijama (povećaj pritisak – održavaj pritisak – isključi pritisak). Sistem ABS vrši regulaciju sile kočenja sve dok traje dejstvo vozača na kočioni sistem sa frekvencom „preračunavanja“ od oko 6 do 10 ciklusa u sekundi.
Rasprostranjeno je mišljenje da automobili opremljeni ABS-om automatski imaju kraći zaustavni put, što nije tačno. Naime, dužina vremena kočenja produžena je kao i sam zaustavni put, čak i za 5–6% u odnosu na isti automobil bez ABS-a, mjereno u idealnim uslovima. Ali, u idealnim uslovima (suh i dobar put), ABS uređaj nikada neće da se aktivira, osim ako je neispravan.

Ponašanje vozila bez ABS-a	b) ponašanje vozila sa ABS-om Slika 4. Ponašanje vozila pri naglom kočenju bez ABS-a (a) i sa ABS-om (b)

Ako se prepozna neka greška u sistemu, upravljačka jedinica obično isključuje ABS i pali signalnu lampicu koja vozača upozorava da od tog trenutka kočioni sistem funkcioniše bez ABS regulacije.

Elektronska distribucija sile kočenja (EBD – Electronic Brake Force Distribution)
Ovaj sistem predstavlja preduslov za ostale sisteme kontrole s obzirom da se njime davanjem signala od senzora, preko procesora, do aktuatora, direktno reaguje na pravilnu raspodjelu sile kočenja na pojedine točkove.
Ovim sistemom se spriječava mogućnost blokiranja, a time i klizanja točkova. EBD
sistem omogućava korekciju raspodjele kočnih sila zavisno od opterećenja vozila.

90

NAPRIJED – NAZAD

LIJEVO –DESNO

Sila kočenja na prednjim točkovima

Slika 5. Dijagram distribucije sile kočenja (EBD)

Elektronska kontrola kočenja u krivini (CBC – Cornering Brake Control)
U slučaju prekomjernog klizanja točkova prije kočenja u krivini, elektronskom regulacijom dejstvuje se na smanjivanje pritiska u sistem kočenja unutrašnjeg prednjeg točka, čime se zadržava pravilna putanja kretanja vozila kotrljanjem točkova.

Slika 6. Ponašanje vozila u krivini bez i sa CBC sistemom

91

Sistem za regulaciju proklizavanja pogonskih točkova
(ASR – Anti Slip Regulation)

Kritični uslovi vožnje se ne javljaju samo pri kočenju, već se mogu javiti i kada pogonski točak proklizava pri polasku i ubrzavanju (posebno na klizavom kolovozu) ili u krivinama. Ovakve situacije obično preopterete vozača i prouzrokuju da vozač reaguje nepravilno. Ovi problemi su riješeni sa kontrolom proklizavanja (ASR), koja kao dodatak ABS- a, primarno ima zadatak da rastereti vozača i obezbjedni stabilnost i upravljivost vozila tokom ubrzavanja. U tom smislu, ukoliko točak pokazuje tendenciju da proklizava, ASR trenutno prilagođava obrtni moment motora obrtnom momentu koji može da prenese točak na podlogu u datom trenutku. Kombinacija ABS i ASR sistema povećava bezbjednost i omogućava dvostruku upotrebu komponenti. (Opsenica, 2010).
ASR mora da spriječi da točak proklizava tokom polaska ili ubrzavanja u slijedećim
situacijama na putu:
Kada izlazimo sa zaleđenog parkinga ili autobuske stanice, kada ubrzavamo u krivini, kada polazimo na uzbrdici ili na putevima koji su klizavi na jednoj polovini, ASR kontroliše optimalan protok uz pomoć kontrolera pritiska kočenja na točku koji proklizava;
Slično blokiranom točku, točak koji proklizava može da prenese samo male bočne sile, upravljanje može postati nestabilno ili zadnji kraj vozila može da „zapleše“. ASR drži vozilo pod kontrolom i povećava bezbjednost;
Točak koji proklizava dovodi do prekomjernog habanja pneumatika i mehaničkog naprezanja pogonskog mosta (diferencijal). Ova opasnost se povećava kada točak koji proklizava iznenada „uhvati“ za ne-klizavu podlogu. ABS onemogućuje da se ovo desi;
ASR mora uvijek biti spreman i mora se uključiti automatski po potrebi. ASR koristi razliku proklizavanja između točkova koji se okreću da bi napravio razliku između bočnog otklizavanja i proklizavanja. Sa mehaničkom blokadom, pneumatici se habaju u oštrim krivinama, ali ASR sistem tu pojavu spriječava. Čak i blokada diferencijala ne može da spriječi proklizavanje, ako vozač naglo ubrzava. Ovako ASR kontroliše snagu motora tako da točkovi
„drže“ za podlogu. Vozač se preko kontrolne lampice upozorava kada dostiže granicu fizičkog
limita.

92

Vozilo bez ASR-a	Vozilo sa ASR-om Slika 7. Uticaj ASR-a na ponašanje vozila

EMS (Engine Management System) ili elektronski akcelerator ili „vožnja preko žice“, zamjenjuje mehaničku vezu između pedale gasa i leptira gasa kod benzinskog motora ili pedale gasa i kontrolne poluge kod pumpe visokog pritiska kod dizel motora tako da ASR može da utiče na ubrzavanje vozača. EMS kontrola provodi komande do ASR (sa integrisanim MSR- om) koje imaju prioritet u odnosu na postupke vozača. Pozicija pedale gasa konvertuje se u električni signal pomoću senzora ugla pedale gasa. Računajući unaprijed isprogramirane promjenljive i signal sa drugih senzora (davači temperature, broja obrtaja motora), ovaj signal se konvertuje u EMS jedinici u ulazni napon za električni servo motor koji pokreće leptir gasa i kao povratnu informaciju daje trenutni položaj leptira.

Slika 8. EMS kontrola za ASR
1. ABS/ASR kontrolna jedinica, 2. EMS kontrolna jedinica, 3. Pedala gasa, 4. Servo motor, 5. Leptir gasa, 6. Pumpa visokog pritiska.

93

Elektronski program stabilnosti (ESP – Electronic Stability Program)

Današnji automobili su opremljeni mnogim elektronskim sistemima koji imaju ulogu da povećaju bezbjednost putnika u vozilu. Jedan od najkompleksinijih sistema je sistem elektronske kontrole stabilnosti (ESP). Ovaj sistem ima ulogu da poboljša trakciju vozila, a nikako ne omogućava da se brže vozi kroz krivine, ili po klizavom putu. Dakle, ovaj sistem samo pomaže vozaču da zadrži kontrolu nad vozilom.

Slika 9. Ponašanje vozila u krivini bez i sa ESP-om

Kako ESP funkcioniše? Zanošenje je jedan od glavnh uzroka saobraćajnih nesreća. Međunarodna istraživanja pokazuju da je najmanje 40% svih smrtnih saobraćajnih nesreća izazvano proklizavanje vozila.
ESP mogao je da spriječi 80% svih nesreća proklizavanja. ESP prepoznaje ako je proklizavanje neminovno i interveniše munjevito. Vozaču ostaje kontrola nad vozilom i ne dolazi do klizanja pod uslovom da se fizički ne prelaze granice.
ESP je uvijek aktivan. Mikroračunar prati signale ESP senzora i provjerava 25 puta u sekundi. Ako se vozilo kreće u drugom pravcu ESP detektuje kritičnu situaciju i reaguje odmah
– nezavisno od vozača. Koristi kočioni sistem vozila da „usmjeri“ vozilo, odnosno da vrati vozilo na pravi put. Sa ovim selektivnim kočenjem, ESP generiše željeno ublažavanje snage, tako da auto reaguje kako vozač namjerava. ESP ne samo da interveniše na kočenje, već može da interveniše i na motoru. (Janković, Aleksanrović, 2011).
Dakle, u granicama fizike, auto bezbjedno drži svoju putanju. ESP značajno smanjuje kompleksnost upravljačkog procesa i smanjuje zahtjeve koji se postavljaju samom vozaču.

94

Slika 10. Ponašanje sa i bez ESP-a

Aktivna kontrola vožnje
(ACC – Active Cruise Control)
Ovaj sistem pokušava da vozi „sam“. Kada vozač dostigne željenu brzinu aktivira ACC i vozilo preuzima dalju brigu o sopstvenoj brzini. Tu se ovaj sistem ponaša kao tempomat. Međutim, kada vozilo sa ACC naiđe na prepreku, odnosno vozilo koje je ispred njega i ide manjom brzinom, ACC usporava vozilo do brzine vozila ispred i drži je dok vozač ispred ne promjeni traku, nakon čega ACC ubrzava do brzine koja mu je prethodno zadata. Kod nekih verzija moguće je definisati i na kom rastojanju sistem počinje da umanjuje brzinu.
Sistem koristi radar ili laser kojim se prate vozila ispred sebe. Podatke dobijene od radara, ABS-a, ESP-a i ASR-a sistem obrađuje i donosi odluku što dalje raditi. Kada radar detektuje vozila, mjeri se njegova brzina, zatim upoređuje sa brzinom vozila i dalje se primjenjuju mjere za prilagođavanje brzine vozilu ispred njega.
Laserski sistemi su značajno jefitiniji od sistema zasnovanih na radaru. Međutim, laserski ACC sistemi ne detektuju i ne prate vozila i u lošim vremenskim uslovima i loše prate izuzetno prljava (ne-reflektujuća) vozila. Bez obzira na podršku ACC sistema, vozač mora da ostane potpuno pažljiv, bez obzira na situacije u vožnji. Vozač je i dalje u potpunosti odgovoran za vozila i mora da prilagodi stil vožnje u skladu sa vremenskim uslovima. (Janković, Simić, 1996).

95

Slika 11. Ilustracija primjene ACC-a

Slika 12. Primjena ACC-a

Sistem za povećanje vidljivosti pri noćnoj vožnji
Sistem za povećanje vidljivosti pri noćnoj vožnji sastoji se od kamere za infracrveno snimanje i displeja na koji se projektuje slika dobijena iz kamere. Radi na principu razlikovanja temperature okoline od temperature ljudi ili toplokrvnih životinja ili neosvjetljenih vozila na putu. Signal iz kamere kompjuterski se obrađuje i kao slika prenosi na displej.

96

Slika 13. Slika dobijena infracrvenim snimanjem na displeju u vozilu

Sistem za otkrivanje sudara (PCW – Predictive Collision Warning)
PCW upozorava vozača o kritičnim situacijama unaprijed, tako da on/ona može da reaguje ranije i tako u mnogim slučajevima izbjegne potpuno sudar. Vozač je upozoren od strane kočnice hvatajući kratko. Alternativno ili kao dodatak, PCW može da alarmira vozača vidljive ili akustičke signale, ili kratkim zatezanjem sigurnosnog pojasa. Upozorenje vozaču unaprijed mu/joj omogućuje da reaguje ranije na opasnost od sudara preduzimanjem odgovarajućih mijera ili kočenjem da smanji brzinu udara. (Zelenika, Jakomin, 2017). Drugim riječima, PCW ne samo da doprinosi u mnogim slučajevima sprečavanje nesreće, takođe i značajno smanjuje ozbiljnost nesreće koja bi trebalo da bude neizbježna.

Sistem za pomoć pri kočenju
(PBA – Predictive Brake Assist)
PBA je prvi sigurnosni sistem na evropskom tržištu da unaprijed procese relevantne informacije iz okruženja vozila i reaguje prije nego što se nesreća zapravo desi. Koristeći podatke iz radara Adaptive Cruise Controla-a senzora, PBA detektuje situacije koje bi mogle biti dovoljno opasne da se razviju u nesreću, u kojima je više nego vjerovatno da će naglo kočenje biti potrebno. Ako se do takve opasne situacije dođe, PBA priprema kočioni sistem unaprijed za kočenje. Pilot pritiska kočioni sistem, tako da kočioni pritisak može biti generisan brže, a kočnice se primjenjuju veoma nježno, tako da vozač ne primjećuje. (Yang, Zhang, 2015). Čim vozač reaguje i pritisne kočnice, puni efekat kočenja postane dostupan u milisekundi zahvaljujući ranijim mjerama koje su već pokrenute. Milisekunde mogu da odluče između života i smrti. Ovdje ukupna zadaljina kočenja može da se smanji značajno zbog interakcije između reakcije vozača i vozača pomoćnog sistema.

97

Sjedišta i nasloni za glavu
Pri čeonim sudarima vozila, tijelo i glava vozača i putnika bivaju odbačeni prema naprijed, a zatim unazad. Zamah glave unazad, u povratnom hodu, može kod vozača i putnika izazvati opasne povrede vrata i vratnih pršljenova.
 	
Slika 14. Naslon za glavu

Kada na zadnju stranu vozila naleti drugo vozilo dolazi do obrnutog procesa. Sjedište vozača zadržava tijelo, glava biva odbačena prema nazad, pri čemu dolazi do povrede vratnih pršljenova i vrata. Upravo u takvim situacijama dolazi do izražaja naslon za glavu koji može spriječiti zamah glave unazad i apsorbovati kinetičku energiju glave. Sistem Saab prijavljen za glavu (SAHR), reaguje na sudar mehanizmom koji pomera naslon za glavu. Mehanizam gura naslon prema naprijed kako bi pratio glavu putnika i tako ih drži blizu glave sprečavajući povratak unazad.

Slika 15. Sistem Saab Active Head Restraint (SAHR)

98

Vazdušni jastuci
Ideja o primjeni vazdušnih jastuka javila se početkom prošlog vijeka, ali sa eksperimentima se počelo još 70-tih godina. Tada je njegova primjena bila skopčana sa mnogo poteškoća, a problem je bio što se otvarao samo prilikom frontalnih sudara. Međutim, već 1975. godine pojavili su se veoma pouzdani sistemi vazdušnih jastuka koji su se aktivirali elektronski.

Slika 16. Osnovni dijelovi sistema vazdušnih jastuka

Pri sudaru vazdušni jastuk uz pomoć jednog senzora, u roku od 30 do 50 milisekundi, impulsno biva izbačen iz glavčine upravljača ili prednjeg dijela i naglo se puni plinom, najčešće vazduhom.
Da bi se osiguralo aktiviranje punjenja vazdušnog jastuka, u vozilo se uglavnom ugrađuju dva senzora, u braniku i u pregradi između motornog dijela i prostora za putnike. Da bi sigurno dočekao i zaštitio putnike, vazdušni jastuk ostaje potpuno napunjen oko 0,5 sekundi, a nakon toga se prazni.
 	
Slika 17. Izgled vazdušnog jastuka

Nedostatak vazdušnih jastuka je u tome što se nakon jedne upotrebe više ne mogu upotrebljavati. Znači, mora se ponovno ugraditi jastuk sa svim elementima. Vazdušni jastuci

99

ne mogu se ugrađivati u vozila koja su u eksplotaciji, odnosno u već registrovana vozila, dok
je njihova ugradnja u nova vozila skupa.
U početku se vazdušni jastuk postavljao samo u točku upravljača, tako da je štitio grudi i glavu, nešto kasnije se počelo sa postavljanjem i ispod instrument table kako bi štitio koljena, da bi se u novije vrijeme počelo sa njihovom ugradnjom u vrata kako bi pružao zaštitu prilikom bočnih sudara.

Slika 18. Izgled vazdušnih jastuka u cijelom automobilu

Nisu svi ljudi jednako građeni, pa se i vazdušni jastuci razvijaju kako bi pružili adekvatnu sigurnost u zavisnosti o osobina putnika. Tehnološka riješenja omogućavaju prepoznavanje različitih visina i težina putnika, jesu li vezani sigurnosnim pojasom i sjede li u neuobičajenom položaju, pa se tek onda aktiviraju.
 	
Slika 19. Dvostepeni vazdušni jastuci

100

Sigurnosni pojasevi
Sigurnosni pojasevi najvažniji su među elementima pasivne bezbjednosti. Da bi se ljudsko tijelo zadržalo u sjedištu pri sudaru, konstruisani su sigurnosni pojasevi koji imaju zadatak da ljudskom tijelu ne dopuste da se svojevoljno odvoji od sjedišta, odnosno da spriječe relativno kretanje tijela u odnosu na vozilo, kao i izbacivanjem tijela iz vozila.
Prvi pojas u svijetu konstruisan je 1907. godine, ali tek poslije Drugog svjetskog rata počeo je više da se koristi u avionima. Međutim, 10. jula 1962. godine Šveđanin Nils Bohlin patentirao je prvi sigurnosni pojas na tri tačke namjenjen za putničke automobile.
Bohilov pojas se od današnjeg, kome su dodati „pirotehnički zatezači“ kako bi brže priljubio tijelo putnika uz sjedište, mnogo ne razlikuju. Bili su to pojasevi pričvršćeni na dvije tačke. Analize 28.000 saobraćajnih udesa, u vrijeme kad je počela veća propaganda korištenja pojaseva, pokazale su da je u više od polovine slučajeva pojas odigrao svoju ulogu, spasio je život čovjeka, ili umanjio povrede.

Slika 20. Sigurnosni pojas i sigurnosni pojas na naduvavanje

Ne bi trebalo zaboraviti da tada pojasevi još nisu bili tako savršeni kao danas, da mnogi nisu znali kako se oni pravilno koriste. Jedan francuski ljekar u svojoj doktorskoj disertaciji, u to doba, odbranio je pojas dokazavši da samo ako pravilno nije namješten može da šteti. Tačnije, mnogi su ga samo prikopčavali, nisu ga dovoljno zatezali, smatrajući da ih on sputava. Današnji pojasevi se podešavaju sami prema vozaču, putniku, dovoljno su zategnuti, a da pri tom ne ograničavaju kretanje tijela. Potrebno je samo da se podesi njihova visina, kako bi dijagonalni kaiš išao tačno preko sredine ramena, preko ključne kosti.

101

Zaključna razmatranja
Saobraćaj, odnosno njegov porast i utjecaj na okolinu, osnovni je problem savremenog društva. Samim time potreba za boljom kontrolom i organizacijom saobraćaja potakla je i potrebu za novim tehnologijama koje bi bile učinkovite u tome. ITS je osmišljen u cilju pomoći dosadašnjem klasičnom saobraćajnom sistemu u ostvariranju bolje koordinacije, sigurnosti i efikasnosti.
Definitivno, uvođenje i primjena ITS-a donosi unapređenje prometnica i prometa općenito. Razvojem transportnih sistema povećava se sigurnost prometnica, učinkovitost prometa i zadovoljstvo korisnika prometnica. Osim poboljšanja fizičkih funkcija prometnica, veliki naglasak je i na većoj informisanosti vozača.

LITERATURA

Bošnjak, I., Badnjak, D. (2005). Osnove prometnog inžinjerstva. Zagreb: Fakultet prometnih znanosti,
Sveučilište u Zagrebu.
Bošnjak, I. (2006). Inteligentni transportni sustavi – ITS 1. Zagreb: Fakultet prometnih znanosti,
Sveučilište u Zagrebu.
Božičević, D., Kovačević, D. (2016). Suvremene transportne tehnologije. Zagreb: Fakultet prometnih znanosti, Sveučilište u Zagrebu.
Cerovac, V. (2001). Tehnika I sugurnost prometa. Zagreb: Fakultet prometnih znanosti, Sveučilište u
Zagrebu.
Janković, A., Aleksanrović, B. (2011). Sistemi aktivne bezbjednosti na vozilu. Kragujevac: Mašinski
fakultet u Kragujevcu.
Janković, A., Simić, D. (1996). Bezbjednost automobile. Kragujevac: DSP – mecatronic.
Laurence, H., Nick, M. (2000). Pregled tehnologija detekcije umora I predviđanja. National Road, Komisija za transport.
Li-Der Chou, Bo-Tehng Deng, D. C. Li I Kai-Wei Kuo (2012). Putnički prilagodljivi prometni signal mehanizam kontrole u Inteligentnim transportnim sistemima. 12. Međunarodna konferencija o ITS Telekomunikacije. Taipei, 2012.
Opsenica, M., Mladenović, V. (2010). Osnovni saobraćaja i transporta. Niš: Visoka škola strukovnih studija za menadžment u saobraćaju.
Opsenica, M. (2010). Saobraćajni sistemi. Niš: Visoka škola strukovnih studija za menadžment u saobraćaju.
Rijavec, R., Mitsakis, E., Niculescu, M., Kernstock, W. (2013). Razvoj inteligentnih transportnih sistema i integracija u jugoistočnoj Europi. Zbornik radova ISEP. Ljubljana, 2013.
Sotirović, V., Adamović, Ž. (2001). Metodologija naučno istraživačkog rada. Zrenjanin: Tehnički fakultet “Mihajlo Pupin”.
Sotirović, V., Nurić, Š. (2019). Metodologija naučnog rada. Brčko: Internacionalni univerzitet Brčko.
Zelenika, R., Jakomin, L. (2017). Suvremeni transportni sustavi. Rijeka: Ekonomski fakultet sveučilišta
u Rijeci.
Yang, Zhang (2015). Detekcija pješaka za inteligentno vozilo na temelju razlike u dvoslojnom sloju algoritma značajke. Transportne informacije i sigurnost (ICTIS). Međunarodna konferencija IEEE, 2015.

102

Ramo Mulahusejnović, Ph.D.

APPLICATION OF DIAGNOSTIC METHODS IN EXPERTISE OF TECHNICAL CORRECTNESS OF MOTOR VEHICLES

Summary

In the world of expansion and application of information technologies, intelligent transport systems are increasingly used in all modes of transport. These systems have found wide application in road traffic (active and passive vehicle safety, automatic vehicle tracking, toll collection...). Due to the average age of the vehicle fleet of the Federation of BiH (17 years), the level of representation of these systems is at a very low level. This devastating situation in this segment of road transport is gradually being corrected, by enabling the import of only vehicles that comply with the ECE directives under the '58 Agreement. Namely, the mentioned ordinances primarily refer to active and passive safety on vehicles, environmental protection, general conditions of vehicle safety (protection against unauthorized use, power of the drive unit, speedometer, etc.).
Key words: Information transport systems, active and passive traffic safety, context, real time, architecture, algorithms

103

104

Dr Violeta Lukić Vujadinović	UDC:001.8(65:656.1/5)
Auto škola „Lukić“,	Originalni naučni rad
Brčko distrikt, BiH
ail: vileta78@gmail.com

ISTRAŽIVANJE STAVOVA MLADIH VOZAČA O UTICAJNIM FAKTORIMA BEZBJEDNOSTI SAOBRAĆAJA

SAŽETAK: Podaci da mladi vozači u BiH mnogo češće učestvuju u saobraćajnim nezgodama od starijih i iskusnijih vozača, ukazuju na ozbiljan društveni problem čijem rješavanju treba sistemski pristupiti. Ovaj problem poprima još veće razmjere kada učešće mladih vozača u saobraćajnim nezgodama uporedimo sa njihovom zastupljenošću u saobraćaju. Mladi vozači nisu dovoljno upoznati sa rizicima u saobraćaju, olako biraju rizična ponašanja i potcjenjuju rizike u saobraćaju. Prevashodni cilj rada je da se istraže uticajni faktori bezbjednosti saobraćaja u odnosu na mlade vozače i ispitaju stavovi mladih vozača o njihovom učešću u saobraćaju.
KLJUČNE RIJEČI: bezbjednost saobraćaja, mladi vozači, saobraćajne nezgode

Uvod
Problem nesrazmjerno velikog učestvovanja i stradanja mladih vozača u saobraćajnim nezgodama još uvijek nije riješen. Proveden je velik broj istraživanja o mladim vozačima (posebno u razvijenim zemljama) i ona nisu još u potpunosti odgovorila na pitanje zašto je populacija mladih vozača toliko rizična.
Najčešće vrste saobraćajnih nezgoda mladih vozača su: vožnja u koloni, bočni sudari, čeoni sudari, slijetanje sa puta, udar u parkirano vozilo, a najčešće greške koje čine mladi vozači su: neprimjerena i neprilagođena brzina, nepoštovanje prednosti prolaska, vožnja na nedovoljnom odstojanju, vožnja unazad, uključivanje u saobraćaj, skretanje i preticanje. U odnosu na mjesto događanja saobraćajnih nezgoda najčešće se nezgode događaju na: pravcima , raskrsnicama, u krivinama i na parkiralištima.

Mladi vozači zbog manjka iskustva u saobraćaju, te niza okolnosti izloženi su pojačanom riziku stradanja. Ako se tome pridodaju i problemi koji nastaju pri njihovoj procjeni opasnosti, te često njihova neosnovana uvjerenost u vlastite vozačke sposobnosti, dobijamo potencijalno vrlo opasnu grupu u smislu mogućeg nastanka saobraćajnih nezgoda, što potvrđuju i statistike učešća u saobraćajnim nezgodama.

105

2. Mjesto i uloga vozača početnika u saobraćaju

Kao što je već pomenuto, mladi vozači čine posebnu, kritičnu, kategoriju učesnika u saobraćaju zbog svog specifičnog ponašanja. Kada se govori o kritičnim kategorijama vozača, to su svakako na prvom mjestu oni koji upravljaju vozilima pod dejstvom alkohola i opojnih sredstava, što je samo po sebi jasno.

Ono što isprva ne djeluje toliko izraženo jeste činjenica da neiskustvo i nemar imaju iste stravične posljedice kao alkohol i opojna sredstva, odnosno nekad čak i veće jer vozači
„pod dejstvom mladosti” često bivaju i pod dejstvom drugih alkoholnih i narkotičkih sredstava, što kulminira katastrofalnim posljedicama. Ako bismo mjesto vozača početnika u saobraćaju objasnili odgovorom na pitanje gdje se oni nalaze, to bi moglo biti nešto od sljedećeg: u brzoj kolovoznoj traci, u pogrešnoj kolovoznoj traci, u prolazu kroz crveno svjetlo na semaforu, u evidenciji o saobraćajnim prekšajima, u Crnoj hronici i sl. Naravno, postoji veliki broj mladih vozača koji se ponašaju u potpunosti primjereno i dostojanstveno u saobraćaju, ali manjina nemarnih i nesavjesnih vozača donosi ogromne štete, a upravo su oni predmet posmatranja u ovom radu, ne toliko zbog svoje brojnosti koliko zbog veličine svog negativnog uticaja. Brzina kretanja vozila povezana je sa svim posljedicama saobraćajnih nezgoda.
U svim statistikama vezanim za saobraćajne nezgode, mladi vozači imaju prevelik udio, s vjerovatnoćom za dešavanje saobraćajne nezgode 2 do 3 puta većom od iskusnih vozača.1 Oni predstavljaju veći rizik samima sebi, putnicima i ostalim učesnicima, nego ostali vozači. Pri svakoj saobraćajnoj nezgodi u kojoj pogine mladi vozač, prosječno pogine još 1,3 osoba (putnici i ostali učesnici). Za razliku od saobraćajnih nezgoda koje uzrokuju iskusniji vozači, saobraćajne nezgode koje uzrokuju mladi vozači češće se dešavaju noću, često učestvuje jedno vozilo, i najčešći uzroci su gubljenje kontrole i neprilagođena, odnosno velika brzina. Čak i konzumacija alkohola u manjim količinama ima veći uticaj na mlade vozače nego na iskusnije vozače.
Visoke stope dešavanja saobraćajnih nezgoda mladih vozača prvenstveno su rezultat nezrelosti, nedostatka iskustva, vožnje pod uticajem alkohola, droge i umora, i načina života u skladu sa njihovom dobi i polu. Posebno, mladi vozači muške populacije često precjenjuju vlastite vozačke sposobnosti. Biološka istraživanja pokazuju da se u dobi od 18 godina dijelovi ljudskog mozga, koji su zaslužni za integraciju informacija i kontrolu impulsa, još

1	Leci, Sigurnost mladih vozača u cestovnom prometu, Sveučilište Sjever, Koprivnica, 2019.

106

uvijek u razvoju, no ne samo u psihološkom već i u socijalnom smislu, mladi vozači još
uvijek sazrijevaju.

Kako bi se steklo iskustvo ili vještina u bilo kojem zadatku, potrebna je vježba. Kako bi se povećala uspješnost, osposobljavanje za vozače, trebalo bi razvijati vještine mladih vozača koje mogu primijeniti u saobraćaju, pritom podrazumijevajući da razvijaju motivaciju za to, a ne da to rade samo zato što moraju, tako da npr. instruktor vožnje mora naučiti mladog vozača zašto određene zadatke izvodi na način na koji ih izvodi.

Istraživanje stavova mladih vozača o ponašanju u saobraćaju

Ponašanje vozača u saobraćaju plod je složene interakcije znanja, sposobnosti, vještina, iskustava, osobina, odgoja, poticaja i uticaja iz okruženja, dobi, pola, ali i niza drugih faktora. Sve te promjenjive determinišu ponašanja vozača u saobraćaju.

Kod mladih vozača ne postoje bitne razlike između muškaraca i žena u broju nezgoda, ako se uzme u obzir njihova kilometraža.2 Žene se više pridržavaju saobraćajnih propisa, defanzivno voze, sa posvećenom opreznošću i kritičnošću, u saobraćajnim situacijama imaju bolju finoću pokreta ruku i nogu, ali se sporije obučavaju i teže stiču prva iskustva u vožnji. Muškarci vozači učestvuju u saobraćajnim nezgodama sa težim  posledjicama,  ofanzivno voze, češće dodaju gas i koče, voze blizu srednje linije, ali su bolji u brzini odgovora i načinu obrade informacija preko instrumentalnih pokazivača. Zene ili veoma malo ili uopšte ne rade kao profesionalni vozači, što znači da ili ne upravljaju uopšte ili upravljaju u mnogo manjoj meri nego što to rade muškarci: teškim vozilima, manje su eksponirane riziku jer ne provode toliko vremena u saobraćaju, manje učestvuju u saobraćaju noću i tokom zime.
Ovim istraživanjem, te dobijenim i prezentovanim rezultatima, željela sam pomoći u sagledavanju jednog segmenta bezbjednosti odvijanja saobraćaja na putevima – ponašanja mladih vozača u saobraćaju na putevma i koliko je ono bezbjedno. Istraživanje je trebalo dati odgovore koliko su naši mladi vozači bezbjedni u saobraćaju, kakve su im bezbjedonosne navike, ponašanja, usvojene vrijednosti, stavovi, međusobna tolerancija u saobraćaju, a što je presudno za bezbjedno odvijanje saobraćaja.

2	Priručnik za kviz znanja iz oblasti sigurnosti u saobraćaju, Ministarstvo tgovine, turizma i saobraćaja
Tuzlanskog kantona, 2019.

107

Sadržaj anketnog upitnika proizlazi iz cilja ovog rada koji se bazira na istraživanju stavova mladih vozača o uticajnim faktorima bezbjednosti saobraćaja, kao što su poštovanje saobraćajnih propisa, prepoznavanje rizika, znanje o saobraćaju, samoprocjena i odnos prema drugim vozačima i učesnicima u saobraćaju. Za istraživanje uticajnih faktora bezbjednosti saobraćaja mladih vozača korištene su metode analize, sinteze, deskriptivna metoda i metoda statističkih istraživanja.
Upitnik/anketa je sugerisala svakome ponaosob, da anketu ispuni iskreno i sebi samom odgovori na pitanje koliko je bezbjedan vozač, odnosno da napiše učestalost svojih ponašanja i postupaka u saobraćaju, odnosno čini li određenu radnju ili se ponaša u saobraćaju na određen način – često, ponekad ili nikada.
U anketi je trebalo odgovoriti na 14 pitanja/tvrdnji vezanih za sljedeća ponašanja i postupke. U anketi je učestvovalo 87 mladih vozača, od toga 53 muškog i 34 ženskog pola sa područja Brčko distrikta Bosne i Hercegovine. Pitanja i odgovori prikazani su u sljedećoj tabeli. (Tabela 1).

Tabela 1. Analiza odgovora učesnika ankete.

Red. br.	
Pitanje	Odgovor	
		Često	Ponekad	Nikada	
		Broj odgovora	Procenat	Broj odgovora	Procenat	Broj odgovora	Procenat	
1.	Vozim brzinom do 20 km/h većom od
zakonski dozvoljene	17	19,54%	33	37,93%	37	42,53%	
2.	Vozim brzinom preko 20 km/h većom od
zakonski dozvoljene	24	27,59%	38	43,68%	25	28,74%	
3.	U gradu vozim brzinom većom od
zakonski dozvoljene	30	34,48%	35	40,23%	22	25,29%	
4.	Brzinu vožnje prilagođavam uslovima vožnje	75	86,21%	8	9,20%	4	4,60%	
5.	Poštujem saobraćajne propise	78	89,66%	6	6,90%	3	3,45%	
6.	Vozim nakon konzumacije alkoholnih
pića	63	72,41%	12	13,79%	12	13,79%	
7.	Koristim sigurnosni pojas	68	78,16%	13	14,94%	6	6,90%	
8.	Za vrijeme vožnje koristim mobilni
telefon	45	51,72%	30	34,48%	12	13,79%	
9.	Za vrijeme vožnje pišem i čitam poruke
na mobilnom telefonu	50	57,47%	26	29,89%	11	12,64%	
10.	Vozim preko pune linije, ako nema vozila iz drugog smjera	56	64,37%	24	27,59%	7	8,05%	

11.	Pravovremeno prepoznajem potencijalno opasne situacije u saobraćaju	
74	
85,06%	
8	
9,20%	
5	
5,75%	
12.	Tačno određujem mjesto zaustavljanja u
slučaju forsiranog kočenja	65	74,71%	9	10,34%	13	14,94%	
13.	Tokom vožnje ne poštujem propisano
odstojanje od vozila	58	66,67%	21	24,14%	8	9,20%	
14.	Uvjeren sam da se mogu nositi sa
opasnim situacijama u saobraćaju	9	10,34%	11	12,64%	67	77,01%	

108

Na osnovu provedene ankete vidi se da većina ispitanika često i ponekad vozi brzinom od 20 km/h većom od zakonski dozvoljene brzine. Za brzine od preko 20 km/h od zakonski dozvoljene brzine, predviđena je kazna privremenog oduzimanja vozačke dozvole u periodu od mjesec dana. Iz navedenog se vidi da većina mladih vozača često i ponekad uveliko grubo krši dozvoljena ograničenja brzine i iznad 20 km/h od zakonski definisane brzine.

Većina mladih vozača, tj. njih 71% često i ponekad vozi u gradu brzinom većom od zakonski dozvoljene brzine u gradu. Ovakav stav većine mladih vozača prema ograničenju brzine u gradu znači da oni predstavljaju potencijalnu opasnost po druge učesnike u saobraćaju, kao što su vozila, pješaci, biciklisti.
Oko jedne četvrtine ispitanika nije svjesno da sigurnosni pojas smanjuje rizik od teških povreda u saobraćajnim nezgodama za oko 60–70%, dok u slučaju prevrtanja vozila smanjuje rizik od smrtnog stradanja za 75%.
Preko osamdeset posto anketiranih mladih vozača često i ponekad koristi mobilni telefon u toku vožnje. Kada vozač skreće pogled na telefon da bi vidjeo da li ima poruku to traje najmanje pola sekunde, što je pređenih deset metara pri brzini od 60 km/h.
Veliki dio anketiranih mladih vozača nije u potpunosti svjestan kako brzina utiče na dužinu zaustavnog puta motornog vozila (isto tako i na dužinu pojedinih elemenata zaustavnog puta – puta reagovanja i puta kočenja). Zbog toga je vrlo važno biti svjestan svojih sposobnosti, sposobnosti vozila, vremenskih prilika na putu i uticaja okoline, kako bi u slučaju nastanka opasnosti mladi vozači mogli pravodobno reagovati i spriječiti nastanak saobraćajne nezgode.
Većina ispitanika ili njih 67% je odgovorilo da često ne poštuje propisano odstojanje od vozila, što često može dovesti do konfliktnih situacija u saobraćaju. Za vozače početnike pravilo „tri sekunde” je zlatno pravilo vožnje, jer sa takvim odstojanjem imaju na raspolaganju oko 45 metara da zaustave svoje vozilo i da ne naprave lančani sudar.
Iz provednog istraživanja je vidljivo da većina mladih vozača, odnosno njih preko pedeset procenata, ne poštuje saobraćajne propise i na osnovu toga postaje rizična grupa učesnika u saobraćaju.

109

Mjere za unapređenje bezbjednosti mladih vozača u saobraćaju

Statistika saobraćajnih nezgoda pokazuje da je potrebno uvjeriti mlade vozače da voze bezbjedno, ne krše saobraćajna pravila namjerno i da smanje izloženost riziku nastanka saobraćajne nezgode. Instrumenti sa kojima se to može postići su: naprednija obuka, kako bi se unaprijedila kvaliteta vožnje i zaštitne mjere, kako bi se smanjila izloženost uslovima visokog rizika nastanka saobraćajne nezgode.
Svakako, ne smije se ignorisati činjenica da se stavovi mladih vozača prema bezbjednosti saobraćaja formiraju mnogo prije dobi u kojoj mladi vozači mogu legalno početi voziti. Prema tome, mjere se moraju fokusirati i na mlađe starosne grupe.
Iskustvo vozača koje se stekne tokom osposobljavanja za vozača je ograničeno i uz to situacije u kojima se nalazi tokom osposobljavanja često su ograničene što ih ne priprema za realne situacije u kojima se mogu naći vozači, poput vožnje u velikim gužvama, vožnje noću i dugi periodi vožnje. Iz tih razloga neke zemlje imaju obvezne programe obuke nakon dobijanja vozačke dozvole kao jedne od dvije faze sistema dobijanja dozvole za vožnju, dok neke zemlje to nude kao dobrovoljnu opciju.
Program obuke nakon dobijanja vozačke dozvole pokazao se uticajnim na stav i ponašanje mladih vozača, ali evaluacijske studije koje bi provjerile efekte programa obuke nakon dobijanja vozačke dozvole na rizik nastanka saobraćajne nezgode, još  nisu sprovedene3.
Potreba za smanjenjem rizika nastanka saobraćajne nezgode kada je najveći (često odmah nakon dobijanja vozačke dozvole), može biti postignuta zaštitnim mjerama. Takve mjere stvaraju uslove koji smanjuju stepen rizika kojem bi vozač bio izložen.

Zaključna razmatranja

Istraživanja pokazuju da kombinacija mladosti i neiskustva dovodi do visokog rizika stradavanja u drumskom saobraćaju. Mladi su u prednosti pred starijim ljudima kada je u pitanju sticanje vještine vožnje; njihove psihofizičke sposobnosti su na visokom nivou i vjerovatno je da će brže od starijih osoba savladati tehniku vožnje, kao i potrebna znanja o saobraćajnim pravilima i propisima.

3	NovEV (2002) The EU NovEV PROJEKT: Evaluation of post-licence training schemes for novice drivers. Final report, 2004, CIECA, the Netherlands.

110

Sociološki činioci igraju veoma značajnu ulogu, jer utiču na ponašanje učesnika u saobraćaju, na bezbjednost saobraćaja, na odnos prema drugim učesnicima u saobraćaju, kao i na način njihovog komuniciranja. Kada je reč o saobraćajnim nezgodama u kojima su učestvovali mladi vozači, dominantni faktori nastanka saobraćajnih nezgoda su neprilagođena brzina, ali i nepravilno sagledavanje saobraćajne situacije, neiskustvo i vožnja pod dejstvom alkohola.
Problem nastaje kod procjene potencijalno rizičnih situacija u saobraćaju. Mlađi i neiskusni vozači uočavaju manji broj opasnosti u saobraćaju, čine to sporije, te potcjenjuju nivo njihove opasnosti. Za razliku od njih, iskusni vozači predviđaju veći broj opasnosti na cesti, brže ih uočavaju, a njihova procjena rizičnosti takvih situacija realnija je i objektivnija nego ona koju čine neiskusni vozači.
Iz provednog istraživanja je vidljivo da većina mladih vozača, odnosno njih preko pedeset procenata, ne poštuje saobraćajne propise ili precjenjuje svoje mogućnosti u saobraćaju i na osnovu toga postaju rizična grupa učesnika u saobraćaju.

111

LITERATURA

Cerovac, V. (2001). Tehnika i sugrnost prometa. Zagreb: Sveučilište u Zagrebu, Fakultet prometnih znanosti.
Vuković,  S.  (2005).  Saobraćajno  obrazovanje  i  vaspitanje  u  funkciji  bezbjednosti  saobraćaja.
Diplomski rad. Banja Luka: VŠUP Banja Luka.
Inić, M. (1994). Strategija i taktika sprečavanja saobraćajnih nezgoda. Novi Sad: Institut za saobraćaj
Fakulteta tehničkih nauka u Novom Sadu.
Lipovac, K. (2008). Bezbednost saobraćaja. Beograd: Javno preduzeće Službeni list SRJ.
Strategija poboljšanja bezbjednosti u drumskom saobraćaju 2010–2019. god. (2009). Podgorica: Vlada Republike Crne Gore, Ministarstvo unutrašnjih poslova i javne uprave.

Violeta Lukić Vujadinović, M.Sc.

SURVEY OF ATTITUDES OF YOUNG DRIVERS ABOUT INFLUENCES OF TRAFFIC SAFETY FACTORS

Summary

Research shows that the combination of youth and inexperience leads to a high risk of road traffic accidents. Young people have an advantage over older people when it comes to acquiring driving skills; their psychophysical abilities are at a high level and they are likely to master the technique of driving faster than the elderly, as well as the necessary knowledge of traffic rules and regulations. The problem arises when assessing potentially risky traffic situations. Younger and inexperienced drivers notice fewer dangers in traffic, do so more slowly and underestimate the level of their danger. In contrast, experienced drivers anticipate more road hazards, spot them faster, and their risk assessment of such situations is more realistic and objective than that made by inexperienced drivers.
Key words: traffic safety, young drivers, traffic accidents

112

Dr Marijan Mijatović	UDC: 05(004.7)
Nezavisni univerzitet Banja Luka,	Stručni članak
Fakultet za informatiku, BiH

RAČUNALNE MREŽE

SAŽETAK: Računala povezujemo u mrežu kako bismo mogli izmjenjivati podatke koji se nalaze u njihovim radnim memorijama. Prijenos podataka (nizova bitova) može se obavljati elektroničkim signalima, a veze mogu biti žičane i bežične. Bitovi se šalju jedan za drugim (slijedno) odgovarajućom brzinom, a pretvorbu iz digitalnog oblika signala u analogni oblik signala i obrnuto obavljaju modemi. Računala mogu biti povezana u lokalnu mrežu i u rasprostranjenu mrežu. U mreži računala razlikujemo računala, klijente i računala poslužitelje.
Svako računalo spojeno na mrežu ima svoj jedinstveni broj (adresu) iz koje se može prepoznati na kojem je kontinentu, u kojoj državi i na koji je poslužitelj povezano. Podaci se u mreži šalju u skladu s prije dogovorenim protokolima, i to u obliku paketa.
KLJUČNE RIJEČI: računalne mreže, protokoli, prijenos podataka, LAN, Internet

Uvod
Pojavu informacijskih sustava i računalnih mreža možemo predstaviti kao velike tehnološke revolucije koje su promijenile svijet i ljudske aktivnosti. U samim počecima prepoznala se važnost i potencijal informacijskih sustava, ali nitko nije mogao pretpostaviti da će u tolikoj mjeri utjecati na djelovanje modernog ljudskog društva.
Šezdeset godina kasnije informacijski sustavi su prisutni u skoro svakom djelu ljudskog djelovanja, i današnji moderan svijet se ne može zamisliti bez njihovog postojanja. Mnogi današnji sustavi (vojni, ekonomski, industrijski itd.) funkcioniraju oslanjajući se na informacijske sustave, i od ogromne su važnosti da ti sustavi budu stabilni i sigurni da bi im se omogućio siguran rad u obimu posla koje moderno društvo zahtijeva.
Mreža je sustav dvaju ili više povezanih računala ili uređaja. Pojavom širokopojasnih usluga brzine računalnih komunikacija neprestano rastu, te je sve češći problem opterećenja postojeće javne prijenosne mreže i sve veća potreba za povećanjem kapaciteta mreže do svakog korisnika. Mreže služe za spajanje dvaju ili više računala s mogućnošću njihove međusobne komunikacije, kao i za dijeljenje podataka u mreži.

Povijest računalnih mreža
Računalne mreže su nastale kao rezultat aplikacija koje su napisane za velike korporacijske tvrtke. Tvrtke su uvidjele problem učinkovitosti svojih djelatnika koji su samo da bi ispisali nešto na pisaču, morali podatke prenositi na disketama do pisača, kopirati podatke na  računalo  koje  je  imalo  priključen  pisač  i  tek  onda  ispisati  željeni  dokument.  Zbog

113

jednostavnijeg, bržeg, učinkovitijeg i nadasve jeftinijeg poslovanja tvrtke, počele su ulagati u
mrežnu tehnologiju radi boljeg poslovanja istih.
Kao rezultat toga početkom 1980-ih računalne mreže doživjele su ogromnu ekspanziju, iako su prve od tih mreža bile prilično kaotične. Zbog tako naglog rasta računalnih mreža, došlo je do nekompatibilnosti među mrežama koje su financirale različite tvrtke. Rješenje tog problema je LAN (Local Area Network). Vjerojatno je najvažniji trenutak bio 1983. godine kad je tadašnja mreža prešla sa NCP-A (Network Control Protocol) na TCP/IP (Transmission Control Protocol/Internet Protocol), što je značilo prelazak na tehnologiju kakva se i danas koristi. Packet-switched tehnologija opisuje slanje podataka u malim zapakiranim jedinicama podataka zvanim paket.
Paketi se usmjeravaju po mreži koristeći odredišnu adresu koja je sadržana u paketu. Put kojim paket dolazi do izvora odredišta nije bitan, već je bitno da svi paketi stignu na odredište. Dijeljenje podataka za slanje u pakete omogućuje se da se iste komunikacijske veze dijele između većeg broja korisnika mreže. Većina komunikacija na internetu koristi ovaj oblik slanja podataka u mreži.

Podjela računalnih mreža
Glavne vrste usluga koje treba osigurati informacijska mreža su sljedeće: Komunikacija govorom u digitalnom obliku, postupkom komutacije kanala ili paketa, komunikacije tekstom, komunikacije podataka postupcima komutacije kanala ili paketa u stvarnom vremenu ili s vremenskom zadrškom, pristup bankama podataka i računalskim uslugama te procesuiranje, komunikacije slikom, videofon, difuzija TV i HIFI višemedijske komunikacije, telefaks, daljinsko mjerenje i upravljanje.
Osim u fizičkom formatu za spajanje mreže, računalne mreže razlikuju se i prema veličini i to kao:
Lokalna  mreža  (Local  Area  Network,  LAN):  jednostavna  (2  računala  povezana
kablovima).
Kućna  mreža  (Home  Area  Network,  HAN):  računala  su  po  jednom  kućanstvu  i prespajaju osobne elektroničke uređaje tipa mobitel, laptop, HDTV.
Rasprostranjena računalna mreža (Wide Area Network, WAN): računala su raširena po
cijelom svijetu i povezana preko telefonskih linija ili satelitskih veza i radioveza.
Metro mreža (Metropolitan Area Network, MAN): podatkovna mreža na području većeg grada koja povezuje velike tvrtke.

114

Dodatno se mreže još dijele prema:
Topologiji: u principu predstavlja fizičko uređenje i oblik mreže – ožičenje u obliku
zvijezde, prstena i linije.
Protokolu: protokol određuje skup pravila i signala koje računala koriste za međusobnu komunikaciju. Jedan od najpoznatijih protokola u LAN mreži je internetski protokol.
Arhitekturi: postoji klijent poslužitelj arhitektura i arhitektura ravnopravne mreže (peer- to-peer).
Računala na kojima se nalaze podaci u mreži nazivaju se poslužitelji, dok se računala koja se koriste tim podacima nazivaju klijenti. U ravnopravnim mrežama sva računala su ravnopravna i nema poslužitelja i klijenta.

3.1. Lokalna računalna mreža (Local Area Network – LAN)
Lokalna računalna mreža je osnova svake mreže, dizajnirane su za rad malih ureda ili zgrada. LAN je lako dizajnirati i održavati i zbog razmjene informacija i resursa. LAN-ovi su nastali kao načini povezivanja raznih elektroničkih oprema unutar organizacije, što bi omogućilo lokalnu obradu, takođe omogućava pristup drugim uređajima koji su spojeni na mrežu (međustanički prijenos poruka bez upotrebe središnjeg računala, pristup u razne trgovine datoteka). Potencijalno LAN promet nije ograničen na prijenos znakova: neke bi arhitekture dopustile prijenos glasovnih i video signala. Ukupna udaljenost koju LAN pređe može biti do nekoliko kilometara.

115

Slika 1. LAN povezivanje

3.2. Bežična lokalna mreža (Wireless Local Area Network – WLAN)
Prvo što nam je palo na pamet kada razmišljamo o bežičnoj komunikaciji jeste da nijedan kabel nije potreban za komunikaciju između računala. U današnje moderno doba, čak i jednostavni uređaj smješten u tvorničkim pogonima, povezan je s mrežnim sustavom. Stoga je broj kablova koji se koriste za povezivanje svih uređaja neprimjetan (povećava se proporcionalno broju uređaja u mreži). To uzrokuje ne samo troškove povezane s instalacijom (sklopke, kabeli itd.), već i troškove održavanja. U slučaju bežične tehnologije, infrastrukturni troškovi su znatno niži. Druga bitna značajka bežične tehnologije je skalabilnost. Planirajući infrastrukturu ožičene mreže, moramo uvijek uzeti u obzir da bi se to u budućnosti moglo proširiti. Stoga su potrebni neki dodatni priključci, kabel ili jednostavni dodatni dio u kabelskoj cijevi. Inače će biti teško, odnosno skoro nemoguće, proširiti postojeće mreže za potrebe budućnosti. U usporedbi s mrežama, proširenje infrastrukture bežične mreže prilično je postalo u današnjem svijetu jednostavno.

116

Slika 2. Postojeći standardi u WLAN

3.3. Regionalna računalna mreža (Wide Area Network – WAN)
Regionalna računalna mreža može povezivati računala i uređaje diljem svijeta, nije prostorno ograničena. Čini je veliki broj povezanih lokalnih mreža, a jedan od najboljih primjera je upravo Internet. Da bismo dobili daljnje razumijevanje WAN-ova, korisno je istražiti razlike između WAN-ova i LAN-ova. LAN se definiraju kao komunikacijske mreže u kojima su sve komponente smještene unutar nekoliko milja jedna od druge i komuniciraju visokim brzinama prijenosa podataka, obično 1M-bps ili veće. Obično se koriste za podršku međusobnom povezivanju unutar zgrade ili u uredima, dok WAN-ovi povezuju korisnike sustava koji su geografski rasprostranjeni i povezani sredstvima javnih telekomunikacijskih sredstava. WAN-ovi pružaju korisnicima sustava pristup računala za brzu razmjenu podataka. Glavne komponente WAN-a uključuju CPU, u rasponu od mikroračunala do glavnih računala, inteligentnih terminala, modema i komunikacijskih kontrolera. WAN-ovi su obično statičke prirode. Promjene u njima zahtijevaju preusmjeravanje telefonskih linija i instaliranje modema. LAN-ovi, s druge strane, mogu se brzo konfigurirati, komunikacijske linije se postavljaju i lakše preusmjeravaju, a pristupnici za HOST računala mogu se brzo dodati.

117

3.4. Internet
U današnjem svijetu teško je zamislit život bez Interneta. Internetom se danas služimo i za obavljanje najosnovnijih, ali i najsloženijih zadataka, a što prije nismo mogli ni zamisliti. Tako danas možemo npr. kupovati robu, auta, pa čak i hranu preko Interneta, plaćati račune, slati elektroničku poštu (e-mail), razmjenjivati informacije, pronaći odgovore na gotovo sva pitanja što nas zanimaju, a sve to uz nekoliko poteza klikom miša.
Internet je, kao što mu ime kaže, mreža – ogromna, globalna mreža koja uključuje mnoštvo manjih mreža. Kao takav, Internet se sastoji od prateće infrastrukture i drugih tehnologija. Internet je globalno povezan mrežni sustav koji koristi TCP/IP za prijenos podataka putem različitih vrsta medija. Internet je mreža globalnih razmjena – uključujući privatne, javne, poslovne, akademske i vladine mreže – povezane upravljanim, bežičnim i optičkim tehnologijama.
Kao napredna računalna tehnologija, komunikacija ravnopravnih (P2P) komunikacija postupno se isporučivala i poboljšavala. Od 1990-ih, Internet je uvelike utjecao i nadogradio umrežavanje na globalne standarde.
Najpoznatije usluge na Internetu su:

World Wide Web – koristi HTTP za prijenos web stranica napisanih u HTML-u – to je
noviji servis, ali i najbrže rastući do sada.
Razgovor ili čavrljanje (chat) – može biti komunikacija glasom (oba računala trebaju imati zvučne kartice, mikrofone i zvučnike/slušalice), ili pismena komunikacija, primjeri su IRC, ICQ i u zadnje vrijeme sve popularniji Skype.
Elektronička pošta – koristi POP, SMTP i druge protokole, jedna od prvih usluga na
Internetu.
Prijenos datoteka – uz standardni FTP, danas se sve više koristi peer to peer protokoli.
Usenet – mreža namijenjena razmjeni poruka u interesnim grupama.

Topologija mreža
Topologija mreža najbolje opisiva veze i redoslijed među određenim uređajima (računala, mrežni uređaji), te kako ide protok podataka u nekoj mreži. Najčešće je dijelimo na fizičku i logičku topologiju. Među LAN mrežama koristi se topologija stabla (fizička) i topologija magistrale (logička).

118

Fizičke topologije
Topologija „Point to Point“ je najjednostavnija topologija koja dva čvora povezuje izravno zajedničkom vezom. Cijela propusnost zajedničke veze rezervirana je za prijenos između ta dva čvora. U Simplex načinu komunikacije signal teče u jednom smjeru, samo jedan čvor šalje, a drugi prima. Udaljenost između čvorova, fizičke veze, brzine prijenosa ili vrste signala, mogu se razlikovati između dvije različite mreže, ali njihove topologije mogu biti identične. Fizička topologija mreže posebno brine fizički sloj OSI modela.

Slika 4. Point to point topologija

Bus topologija
U ovoj vrsti topologije, pojedinačni mrežni kabel prolazi u zgradi ili u uredima, koji se nazivaju bus ili okosnica. Svaki se uređaj može jednostavno povezati s centralom. Ova je vrsta topologije pouzdana u vrlo malim mrežama i lako je koristiti i razumjeti. Ovo također zahtijeva najmanje količine kabela za povezivanje računala i jednostavno ih je produljiti. Nedostaci su zbog činjenice da bilo koje računalo u mreži može u bilo kojem trenutku prenijeti podatke, mrežni promet može usporiti sabirnicu. Također, svaka veza između dva kabela može pokvariti električni signal. U ovoj vrsti topologije konfiguraciju sabirnice može biti teško pronaći i čitava mreža može prestati s radom.

119

Slika 5. Prikaz Bus topologije

Topologija zvijezde
U ovoj vrsti topologije svaki se uređaj u mreži povezuje na središnji HUB. Ovaj čvor djeluje kao kanal za prijenos poruka. Ako se jedno od računala pokvari, to ne utječe na ostala i to također pridonosi njegovoj dobroj izvedbi. Središte zvjezdane mreže dobro je mjesto za dijagnosticiranje mrežnih grešaka, i ako jedno računalo ne uspije, cijela mreža nije poremećena. Zamjena ili uklanjanje uređaja lako se može izvršiti. Ovu topologiju je skupo instalirati, jer zahtijeva više kabela, a košta više jer se svi mrežni kabeli moraju povući do jedne središnje točke. Ovo zahtijeva veću dužinu kabela nego druge vrste mrežnih topologija. Budući da mreža ovisi o čvorištu ili središnjem čvoru, ako ne radi, tada i cijela mreža ne radi.

Slika 6. Topologija zvijezde

Topologija prstena
U topologiji prstena svi čvorovi ili uređaji povezani su s uređajima sa svake strane. U ovoj vrsti topologije, prstenasta mreža nudi visoke performanse za mali broj radnih stanica ili za veće mreže gdje svaka stanica ima slično radno opterećenje. Prstenaste mreže mogu također obuhvaćati veće udaljenosti u usporedbi s drugim vrstama mreža i to su također lako proširive.

120

Za razliku od topologije sabirnice, kod topologije prstena nema gubitka signala, jer su tokeni paketi podataka koji se ponovo generiraju na svakom čvoru. Ova vrsta topologije košta puno novca, vremena i truda za njenu ugradnju. Ako se jedno računalo pokvari, to može utjecati na cijelu mrežu i teško je pronaći grešku u mreži. Čitav sustav je poremećen prilikom dodavanja ili zamjene računala u mreži. Ovo je mnogo sporije od Ethernet mreže pod normalnim opterećenjem.

Slika 7. Prikaz Ring topologije

4.2. Potpuna topologija (Mesh)
U potpunoj topologiji svaki uređaj se može povezati s bilo kojim od uređaja unutar mreže. Ova vrsta topologije donosi najveću količinu zaliha u slučaju da jedan od čvorova ne uspije zbog čega se mrežni promet može preusmjeriti na drugi čvor. Ovo je dobar sustav kada je u pitanju privatnost, jer svako računalo može međusobno komunicirati bilo kada bez znanja strana koje nisu uključene u razgovor. Ovdje se problemi s mrežom lakše dijagnosticiraju. Nedostatak je da je potreba za kabelom vrlo velika i skupa, a potreban je veliki broj ulaza/izlaza.

4.3. Logička topologija
Logička mrežna topologija prikazuje tlocrt putanje podataka koji putuju između čvorova na mreži. Logičke topologije su najčešće povezane sa načinom na koji se pristupa mediju za slanje podataka (MAC – Media Access Control). One se oslanjaju na primjenu unutar komunikacijskih protokola, a ne na sami fizički tlocrt mreže. Npr. nije nužno da logička ring topologija bude istovremeno i fizička ring topologija. Kod IBM Token Ring (802.5) topologije, mreža ima izgled prstena na drugom sloju (Data Link sloju), dok je na prvom sloju (fizičkom) oblika zvijezde (star topology). Token služi kao znak za dozvolu predaje podataka na mrežu i šalje se kružno od čvora do čvora, ali nije isključivo vezan za fizičku ring topolologiju. Može se primjenjivati i na drugima. Logičke topologije je moguće dimanički konfigurirati pomoću routera i switcheva.

121

4. Zaključna razmatranja
U ovome radu dotakli smo se teme računalnih mreža, te opisali što je mreža, kako ih dijelimo prema udaljenosti mreže tj. na kućne mreže, rasprostranjene mreže, te neizostavni Internet. Umrežavanjem se povezuju računala elektroničkim putem za razmjenu informacija. Resursi poput datoteka, aplikacija, pisača i softvera, zajedničke su informacije koje se dijele u mreži. Prednost umrežavanja jasno se vidi u pogledu sigurnosti, učinkovitosti, upravljivosti i isplativosti, jer omogućuje suradnju između korisnika u širokom rasponu. U osnovi, mreža se sastoji od hardverske komponente poput računala, čvorišta, sklopki, usmjerivača i drugih uređaja koji tvore mrežnu infrastrukturu.
To su uređaji koji igraju važnu ulogu u prijenosu podataka s jednog mjesta na drugo pomoću različite tehnologije, poput radio valova i žica. Mnogo je vrsta mreža dostupnih u mrežnim industrijama, a najčešće mreže su lokalna mreža (LAN) i širokopojasna mreža (WAN). LAN mreža sastoji se od dva ili više računala povezanih zajedno na kratkoj udaljenosti, obično kod kuće, poslovne zgrade ili škole. WAN je mreža koja pokriva šire područje od LAN- a i obično pokriva gradove, zemlje i cijeli svijet. Nekoliko glavnih LAN mreža može se povezati zajedno u WAN.
Kako je nekoliko uređaja spojeno na mrežu, važno je osigurati da se ne dogodi sudaranje podataka kada ti uređaji pokušavaju istovremeno koristiti podatkovni kanal. Dakle, možemo zaključiti da su mreže svugdje, teško možemo nešto učiniti sa podacima koji ne uključuju mrežu. Kao i ljudske mreže kakve postoje, tako i u cijelom dijelu računalne mreže, omogućuju nam razmjenu informacija i resursa. U poslu, oslanjanje na mreže još je raširenije nego u privatnim domovima ili školama.

LITERATURA
Androić,  D.  (2010).  Osnovna  mrežna  terminologija.  Zagreb:  Prirodoslovno-matematički  fakultet, Sveučilište u Zagrebu.
Blanchard, E. (1999–2000). Uvod u podatkovne komunikacije.
Ilišević, S. (2003). Brzi vodič kroz kućne mreže. Zagreb: BUG & Sys Pprint. Korać, M., Car, D. (2014). Uvod u računalne mreže. Zagreb: Algebra doo. Mužić, V. (1982). Metodologija pedagoškog istraživanja. Sarajevo: Svjetlost. Olivier, B. (2011). Umrežavanje računala: principi, protokoli i praksa.
Pralas, T. (2008). Računalne mreže – OSI referentni model.
Sinković, V. (1994). Informacijske mreže. Zagreb: Školska knjiga.
Sotirović, V. (2000). Informatičke tehnologije. Zrenjanin: Tehnički fakultet „Mihajlo Pupin“. Srdić, I., Hrpka, B., Kadić, G. (2007). Udžbenik iz informatike. Zagreb: ALFA d.d.

122

Marijan Mijatović, Ph.D.

PHP PROGRAMMING LANGUAGE

Summary

Computers are connected to a network so that we can exchange data stored in their working memories. Data transmission (bit series) can be done by electronic signals, and connections can be wired or wireless. The bites are sent one after the other (sequentially) at the approppriate speed, and the modems perform the conversion from digital signal to analog signal and vice versa.
Computers can be connected to a local area network and to an extended network.We distinguish between computers, clients and computer servers in a computer network. Each computer connected to the network has its own unique number (adress) from which it can be identified on which continent, in which country and to which server it is connected. Data in the network is sent in accordance with previously agreed protocols in the form of packe.
Key words: PHP, variables, operators, program, functions, files

123

124

Dr. Edin Ramić	UDC: 05(045):093(=572.9)
Internacionalni univerzitet,	Stručni članak
Brčko distrikt, BiH
e-mail: e_ramic@hotmail.com Mr. Šejla Šećkanović Sveučilište u Mostaru

KRATAK ZAPIS O FRANJEVCIMA

SAŽETAK: Franjo Asiški (Asiz, 1181–1226) pravim imenom – Giovanni Francesco Bernardone utemeljitelj je franjevačkog reda ili Reda manje braće. Bio je sin trgovca i francuske plemkinje. U mladosti je vodio veseo, bonvivanski život. Za vrijeme rata s Perugiom 1202–1203. pada u zarobljeništvo, gdje je i teško obolio. Tada doživljava duboke psihološke promjene koje nalaze svoj izraz u njegovoj novoj koncepciji religioznosti.
Nakon toga iskustva, potaknut i noćnim viđenjem, povlači se u prirodu i samoću, a druži se sa siromasima, te odjeven u vreću poslužuje gubavce. Sugrađani su ga ispočetka smatrali čudakom, pa i luđakom, ali njegovo propovijedanje o apsolutnom evanđeoskom siromaštvu u doba oštro naglašenih klasno-ekonomskih razlika u feudalnom društvu, nalazi pristalice među narodom i siromašnim slojevima građanstva. Broj Franjine pokorničke braće s vremenom je sve više rastao te se pokret svetog siromaštva širi velikom brzinom.
Papa Inoćentije III poziva Franju pred sebe i nakon što dobiva garancije da će pokret poštovati sva svjetovna prava crkve i besprizivno se podlagati papinu autoritetu, odobrava njegovo djelovanje, odnosno potvrđuje 1209. osnivanje novog – franjevačkog reda, čiji službeni naziv glasi Ordo fratrum minorum (Red manje braće).
KLJUČNE RIJEČI: Franjevci, crkva, srednjovjekovna Bosna, Ahdnama

Nastanak franjevačkog reda
Franjo iz Asiza (u sjevernoj Italiji), sin suknarskog trgovca, vodio je u mladosti život običan za bogatog italijanskog građanina. Očigledno pod utjecajem učenja Valdeza (katoličkih siromaha), s kojima se upoznao za vrijeme svojih trgovačkih putovanja po Francuskoj, on se odriče imanja, napušta roditeljski dom i počinje da propovjeda siromaštvo i pokajanje. Franji pritiču učenici, obično sirotinja i ljudi plebejskog porijekla. Oni lutaju po dvojica selima i gradovima Umbrije i drugih oblasti u Italiji, propovjedajući rječima i djelom, no oni ne istupaju protiv crkve i ne pokazuju neprijateljstvo prema postojećem poretku.
Franjo je od svojih pristalica („Minoriti“ – mala braća) tražio da ne žive od milostinje, nego da rade i da se izdržavaju od rada svojih ruku. Na taj način je nastala zajednica trudbenika koja je propovjedala pokajanje i spasenje duše odricanjem od bogatstva. Papa Inoćentije III godine 1209. uzima minorite pod svoju posebnu zaštitu. Rezultat te zaštite od strane crkve bila je brža evolucija zajednice i njeno pretvaranje u monaški red. Ubrzo nastaje najstariji ustav (1209–1210) franjevačkog reda kojim se zabranjuje franjevcima da posjeduju ma kakvu imovinu, zatim im se zabranjuje i da dodirnu novac, ne smiju nositi obuću; mogu na sebi imati samo prosto i staro odijelo.

125

U drugom ustavu (1221) već vidimo niz odstupanja od oštrine prvobitnih pravila: dozvoljava im se da imaju dva plašta, da nose obuću i slično. Već u trećem ustavu (1223) Franjevačko bratstvo je organizovano po hijerarhijskom principu. Na čelu mu stoji general, koga biraju viši funkcioneri reda. Godine 1264. red je imao 1100 manastira u raznim zemljama Europe. Čitavo to mnoštvo manastira bilo je podijeljeno na 32 okruga koji su se zvali provincije. Na čelu svake stajao je provincijal. Svaki od tih okruga opet se dijelio na nekoliko grupa manastira kojima su upravljali čuvari. Dalje dolaze upravnici svakog pojedinog manastira – gvardijani, obični članovi reda – braća (Fratres) i najzad novicijat (poslušnici), tj.oni monasi koji tek stupaju u red.

Franjevci u Bosni
Prvi historijski podaci koji spominju djelovanje franjevačkih redovnika među južnoslavenskim narodima potiču iz 20-tih i 30-tih godina XIII stoljeća, a vezani su za Trogir, Zadar,  Dubrovnik,  gdje  su  podignuti  i  prvi  franjevački  samostani,  a  uskoro  se  osniva  i
„Provincia Sclavoniae“ sa sjedištem u Splitu, koja je bila zadužena za djelovanje na teritoriji koju su naseljavali južnoslavenski narodi.
Prvi predstavnici franjevačkog reda koji su pohodili teritoriju srednjovjekovne Bosne većinom su bili Nijemci, a manjina ih je bila Talijana i Hrvata. Zvanično franjevce u Bosnu šalje Papa Nikola IV 1291. godine na molbu srpskog kralja Dragutina, koji se, kao ugarski namjesnik Usore i Soli, žalio na veoma raširenu jeres u njegovom dijelu zemlje. Papa nalaže starješini franjevačke provincije Sclavoniae da pošalje u Bosnu dva fratra dobra ponašanja, vješta domaćem jeziku i koji će vršiti službu isljeđenja heretičkog učenja. Prvi Franjavački redovnici zvali su se Marin i Kiprijan, dok imena njihovih nastavljača nisu poznata.
U Bosni je 1340. godine osnovana franjevačka vikarija, što je još više ojačalo pozicije katoličke vjere. Prvi samostani se podižu u Milama i u Kraljevoj Sutjesci, pa u Olovu, Srebrenici, Livnu, te kasnije u Fojnici, Kreševu, Vranduku itd. Od vremena prvog dolaska 1291. godine, potom osnutka vikarije 1340. godine, pa sve do naših dana, franjevci su bez prekida vršili i vrše ne samo svoju plodnu misiju, nego su i među glavnim kulturnim i književnim nosiocima ovog podneblja.
Franjevci su kroz kasniju bosansku povijest često hvaljeni kao narodni fratri, bosanski rodoljubi i čuvari uspomene na srednjovjekovnu Bosansku državu, što su oni, bez sumnje, u velikoj mjeri i bili. Njihov starješina fra. Anđelo Zvizdović Vrhbosanski imao je hrabrosti da u trenutku pada Bosne izađe pred sultana Mehmeda II Fatiha i zatraži za bosanske franjevce slobodu daljeg vjerskog djelovanja. Sultan Fatih mu je, u skladu sa šerijatskim propisima, u

126

tom smislu izdao 28. 05. 1464. godine Ahdamu, tj. pismenu obavezu ili jamstvo o slobodi daljeg vjerskog rada. Tom su Ahdnanom katolici u Bosni dobili mir i slobodu vjeroispovjedanja dotle dok budu mirni i dok se pokoravaju sultanovim zapovjedima. Kao vjerska zajednica, oni su u stvari time opstali i preživjeli u Bosni.
Kroz period Osmanske uprave pa do XX stoljeća, može se reći da su franjevci Bosnu smatrali svojom jedinom i dragom domovinom, istovremeno ističući svoje bošnjaštvo i katoličku vjeru. Navest ćemo nekoliko primjera: fra Anto Knežević, u jeku živih polemika srpskih i hrvatskih historičara i političara oko toga „čija je Bosna“, 1871. godine u zagrebačkom Zatočeniku piše: „Žao mi je na (...) jednakokrvnu bratju Srbe i Hrvate. Od ovih, jedni nam raziepiše Bosnu i Bošnjake te rekoše da je Bosna do Vrbasa Srbija, a Bošnjaci Srbi; od Vrbasa preko Hrvatska i Hrvati; (...) Ovako dakle ’bosna ponosna’, Bošnjaci na glasu junaci kod ovakvih samo su prazna imena, izmišljena od nekih zanešenjaka“. Isto tako Josip Ljubić pod pseudonimom Ild Bogdanov, godine 1895. u brošuri Spor između Srba i Hrvata, brani Bosnu i bošnjastvo. O svijesti bosanskih franjevaca da se nacionalno osjećaju Bošnjacima i da to svoje opredjeljenje prenose na svoje vjernike, razočarano je svojevremeno pisao hrvatski javni djelatnik Ivan Radić, koji se u to uvjerio na terenu prilikom putovanja po Bosni.

127

LITERATURA

Grupa autora (1998). BiH od najstarijih vremena do kraja drugog svjetskog rata. Sarajevo. Imamović, E. (1998). Porijeklo i pripadnost stanovništva Bosne i Hercegovine. Sarajevo. Imamović, M. (1996). Historija Bošnjaka. Sarajevo.
Jalimam, S. (1996). Predavanja iz historije srednjovjekovne Bosne. Tuzla. Vajnštajn i dr. (1952).  Istorija srednjeg veka I. Beograd.

Edin Ramić, Ph.D.
Šejla Šećkanović, M.Sc.

A SHORT TEXT ABOUT FRANCISCANS

Summary

Francis of Assisi (Assisi, 1181–1226) by real name – Giovanni Francesco Bernardone is the founder of the Franciscan Order or the Order of Friars Minor. He was the son of a merchant and a French noblewoman. In his youth he led a cheerful, bon vivant life. During the war with Perugia in 1202–1203, he fell into captivity where he became seriously ill. He then experiences profound psychological changes that find their expression in his new conception of religiosity.
After this experience, encouraged by night vision, he retreats into nature and solitude, and socializes with the poor, and dressed in a sack serves the lepers. His fellow citizens initially considered him a freak, even a lunatic, but his preaching about absolute evangelical poverty in an age of sharp class-economic differences in feudal society found supporters among the people and the poor. The number of Francis' penitential brothers grew more and more over time, and the holy poverty movement spread rapidly.
Pope Innocent III calls Francis before him and after receiving guarantees that the movement will respect all secular rights of the Church and unquestioningly submit to the papal authority approved of his actions, ie confirms in 1209 the establishment of a new – Franciscan order, whose official name is Ordo fratrum minorum (Order of Friars Minor).
Key words: Franciscans, Church, medieval Bosnia, Ahdnama

128

UPUTSTVO ZA SARADNIKE

Časopis NIR izlazi dva puta godišnje i objavljuje izvorne radove iz svih oblasti istraţivanja prirodnih, društvenih i humanističkih nauka. Radovi koji su već objavljeni ili ponuĎeni za objavljivanje u nekoj drugoj publikaciji ne mogu biti prihvaćeni, kao ni oni koji ne zadovoljavaju naučne kriterijume Uredništva.
U časopisu NIR publikuju se radovi obima do jednog autorskog tabaka (autorski tabak ima 30.000 znakova, uključujući i razmak izmeĎu znaka, saţetak, rezime i literaturu). Izuzetno od ovoga moţe se odstupiti u dogovoru sa Uredništvom.
Časopis NIR sadrţi rubrike: Istraživanja, Studije i članci.
Svi tekstovi treba da budu kucani fontom Times New Roman, veličina slova 12, prored

1,5.

Tekstovi pisani na bosanskom, hrvatskom, srpskom jeziku, ekavskim ili ijekavskim

narečjem, treba da budu pisani ćirilicom/latinicom. Strana imena autora koja se spominju u tekstu treba da budu transkribovana i ispisana ćirilicom/latinicom, a prilikom prvog pomena, treba da budu napisana u zagradi originalnim jezikom i pismom. Prezimena autora u zagradama, prilikom harvardskog načina navoĎenja, takoĎe treba da budu napisana na jeziku i pismu na kojima je izvornik. Pojedine reči i izrazi mogu biti, iz naučno-stručnih potreba, pisani na originalnom jeziku i pismu. Svi citati na bosanskom, hrvatskom, srpskom jeziku treba da budu pisani ćirilicom/latinicom.
Rukopis ponuĎen za štampu treba da ima sledeće elemente: ime i prezime autora, naslov rada, saţetak, ključne reči, tekst rada, rezime na engleskom jeziku (uključujući i naslov rada) i naučni aparat (redosledom kojim su ovde navedeni).

Zaglavlje:
Titula autora, ime i prezime autora, ustanova u kojoj je autor zaposlen i kontakt (eadresa), na
početku rada u levom bloku (font 10); i za autora i za koautore navode se svi podaci.
Naslov rada – piše se na sredini, velikim slovima (font 12) i boldom. Podnaslovi se pišu
na sredini, malim slovima i boldom i numerišu se arapskim brojevima. Ukoliko u podnaslovu ima više celina, one se takoĎe označavaju arapskim brojevima (npr. 1.1., 1.1.1., itd.).
Saţetak (način pisanja: SAŢETAK:) (font 10) bi trebalo da sadrţi precizno odreĎene spoznajne i interpretativne ciljeve rada, saţeto definisane postupke i metode i rezultate rada. Saţetak ne treba da bude duţi od 900 znakova s razmacima (100 do 250 reči) i ne bi trebalo da premaši 10% duţine teksta rada. Ne treba citirati literaturu u saţetku.
Posle saţetka slede ključne reči (način pisanja: KLJUČNE REČI:) (font 10). U ključnim rečima, kojih ne bi trebalo da bude više od deset, treba uкazati na glavne probleme istraţivanja.
Izvori se citiraju ili navode u tekstu, u okruglim zagradama, na sledeći način: prezime autora knjige ili rada i godina izdanja – npr. (Radovanović, 1986); ako se ţeli uputiti na odreĎenu stranicu – npr. (Radovanović, 1986: 58); ako ima više autora sa istim prezimenom – (Ivić, P. 1998: 89) (Ivić, M. 1970: 45); ako autor ima više radova iz iste godine – npr. (Bugarski, 1996a) (Bugarski, 1996b).

129

NIR 20/2022

Izvori se mogu citirati i na sledeći način: u [3] se koristi... U fusnotama (font 10) daju se samo komentari autora.

Korisne informacije

Skraćenice i akronimi
Definišite skraćenice i akronime kada ih koristite prvi put u tekstu, pa i u slučaju kada su već definisane u saţetku. Opšte poznate skraćenice ne moraju se definisati. Nemojte koristiti skraćenice u naslovima ili poglavljima, osim ako je neizbeţno.

Jedinice
Koristite meĎunarodni sistem jedinica (SI) ili CGS sistem. (SI sistem ima prednost.) Izuzetak su jedinice koje se koriste u komercijalnim nazivima kao na primer „3.5-inch disketna jedinica“.
Izbegavajte mešanje jedinica SI i CGS sistema, to obično unosi pometnju zato što jednačine nisu usklaĎene u dimenzijama. Ukoliko morate upotrebiti jedinice različitih sistema, posebno istaknite jedinicu za svaki izraz u jednačini.
Nemojte mešati pune nazive i skrаćenice jedinica: koristite „Wb/m2” ili „webera po
kvadratnom metru“. U tekstu koristite pune nazive jedinica: „. . . nekoliko henrija“, a ne
„ ... nekoliko H“.
4. Koristite nulu ispred decimalnog zareza: “0,25”, a ne “,25”. Koristite “cm3”, ne “cc”.

Slike i tabele
Naziv i broj slike ili grafikona centrirati u redu ispod slike (ikona „Naziv Slike“).

	U potpunosti	Delimično	Nedovoljno	
Series1	23,10%	59,60%	17,30%	

Slika 1. Naziv grafikona

Naziv  i  numeraciju  tabela  pisati  u  redu  iznad tabele,  od  početka  reda,  kao  što  je
prikazano u ovom uputstvu.

Tabela 1. Naziv tabele

130

Pogon	Proizvodnja po pogonima (kom)	
I	20 000	
II	15 000	
III	24 000	

Pri označavanju koordinata na slici koristite reči, a ne simbole ili skrаćenice. U označavanju koordinata jedinice stavite u zagrade, ali nemojte ih označiti samo sa jedinicama. Npr. pišite „magnetizacija (A/m)“ ili „magnetizacija {A[m(1)]}“, a ne samo „A/m“. Ne označavajte  koordinate  s  odnosom  oznaka  i  jedinica.  Npr.  pišite  „temperatura  (K)“,  a  ne
„temperatura/K“.
Predlaţemo da za umetanje slika koristite tekstualni okvir (engl. text box), jer je u
Micosoft Word dokumentu ova metoda puno stabilnija od direktnog umetanja slika.
Jednačine numerišite redom; brojeve jednačina pišite u zagradama poravnajte desno,
kao  (1)  koristeći  desni  tabulator.  Za  formatiranje  reda  sa  jednačinom  koristiti  ikonu
„Jednačine“.
Ukoliko nakon otkucane jednačine na tastaturi pritisnete tipku „Tab“, a zatim ukucate redni broj jednačine, isti će automatski biti poravnan uz desnu ivicu.
Kako bi u tekstu Vaše jednačine bile kompaktnije, za deljenje moţete upotrebiti kosu
crtu
(/), a za eksponencijalnu funkciju oznaku exp() sa odgovarajućim eksponentom u zagradi. Simbole za jednačine i varijable pišite kosim slovima, osim grčkih slova. Za oznaku minus koristite dugačku crticu, a ne kraći znak rastavljanja slogova. Ako su deo rečenice, iza jednačine stavite zarez ili tačku.
Jednačine pisati u jednoj koloni, sa numeracijom uz desnu ivicu, kao:

                                                        	(1)

Zaključak
Budite kratki i navedite najvaţniji zaključak Vašeg rada. U zaključku nemojte koristiti
ni formule ni slike.

Literatura
Navesti samo naslove koji su direktno vezani za problematiku rada.
Literatura (bibliografija, izvori) (način pisanja: LITERATURA) (font 10) navodi se po azbučnom/abecednom redu, ako su izvori citirani prema harvardskom načinu navoĎenja. Tada se literatura navodi bez numeracije.
Ako je u radu zastupljen način citiranja izvora u uglastim zagradama, npr. [3], onda je numeracija u spisku literature obavezna. Literatura se navodi po redosledu citiranja/ azbučnom/ abecednom redu.
Za  formatiranje  spiska  literature  na  kraju  rada,  koristiti  ikonu  „Literatura“,  koja automatski vrši numeraciju.

131

NIR 20/2022

Reference. Imena stranih autora navode se u originalu ili u bosanskoj/hrvatskoj/srpskoj transkripciji, fonetskim pisanjem prezimena, a zatim se u zagradi navodi izvorno, uz godinu publikovanja rada, npr: Dimanš (Dimanche, 1990). Odluka o korišćenju originala ili transkripcije prepušta se autorima, ali izbor mora biti dosledan u celom članku. Ukoliko su dva autora rada, oba se navode u tekstu. Ukoliko rad ima od 3 do 5 autora, u prvom navodu se pominju imena svih, a u kasnijim navodima prezime prvog autora i skraćenica „et al.“. Ukoliko rad ima šest ili više autora, navodi se samo ime prvog i skraćenica „et al.“. U spisku literature navode se samo reference na koje se autor pozvao u radu, abecednim redom po prezimenima autora.

Bibliografska jedinica knjige treba da sadrţi prezime i inicijale autora, godinu izdanja,
naslov knjige (kurzivom), mesto izdanja i izdavača, npr:
Pantić,  D.  (1990).  Promene  vrednosnih  orijentacija  mladih  u  Srbiji.  Beograd:  Institut
društvenih nauka.

Poglavlje u knjizi navodi se na sledeći način:
Day, R. L. (1988). Measuring preferences. U R. Ferber (Ed.) Handbook of marketing research (pp. 112 - 189). New York: McGraw-Hill. (Napomena: naslovi stranih publikacija treba da budu data u „sentence case“-u, sa početnim velikim slovom i ostalim malim. Ukoliko rad ima podnaslov, on se od naslova odvaja sa dve tačke, i počinje velikim slovom.)

 Članak u časopisu treba da sadrţi prezime i inicijale autora, godinu izdanja u zagradi, naslov članka, puno ime časopisa (kurzivom), volumen (kurzivom) i stranice, npr: Dweck, C.
S. & John, A. T. (1986). Motivational processes affecting learning. American Psychologist, 41, 1040-1048. (Napomena: nazivi članaka pišu se u rečeničnom formatu, u kom je samo prvo početno slovo veliko. Nazivi časopisa na engleskom jeziku pišu se tako da početna slova svih reči, izuzev veznika, budu velika.)

 Kada je r eč o w eb dokumentu , navodi se ime autora, godina, naziv dokumenta (kurzivom), datum kada je sajt posećen, i Internet adresa sajta, npr.: Degelman, D. (2000). APA Style Essentials. Retrieved May 18, 2000 from: http://www.vanguard.edu/psychology/apa.pdf

Ako se jedan autor navodi više puta, navodi se po redosledu (godini) publikovanja reference, odnosno (ako ima koautore) po prezimenu prvog koautora. Ukoliko se navodi više radova istog autora u jednoj godini, godine treba da budu označene slovima а, б, в/a, b, c, polazeći od najskorije npr. (1995a), (1995b). NavoĎenje nepublikovanih radova (npr. rezimea sa naučnog skupa, manuskripta i sl.) nije poţeljno. Ukoliko je takvo navoĎenje baš neophodno, treba navesti što potpunije podatke. Npr:
Mitrović, D. (2004). Upitnička provera psihoanalitičkog konstrukta Elektro kompleksa putem poliemocionalnog načina odgovaranja. Nepublikovana doktorska disertacija. Filozofski fakultet, Univerzitet u Novom Sadu, Novi Sad.

Prilog. U prilogu treba dati samo one opise materijala koji bi bili korisni čitaocima za razumevanje, evaluiranje ili ponavljanje istraţivanja.

132

Fusnote i skraćenice. Fusnote treba izbegavati. Skraćenice takoĎe treba izbegavati, osim izrazito uobičajenih. Skraćenice koje su navedene u tabelama i slikama treba da budu objašnjene. Objašnjenja (legenda) se daju ispod tabele ili slike.

Radove treba dostaviti Uredništvu (iubd.nir@gmail.com), u elektronskoj formi. Uredništvo zadrţava pravo da prilagoĎava rad opštim pravilima ureĎivanja časopisa NIR i standardima bosanskog, hrvatskog, srpskog jezika.

Svi radovi u časopisu NIR podleţu recenziranju stručnjaka iz nadleţne oblasti.

Svi rukopisi prispeli na vreme koji se uklapaju u predviĎen obim i pripremljeni su u
skladu s Uputstvom, biće štampani u časopisu NIR.

Uredništvo časopisa NIR

133

NIR
Časopis za nauku-istraživanje-razvoj godina X, broj 20
Brčko, januar, 2022.

Glavni i odgovorni urednik: Prof. dr Velimir Sotirović

Urednik:
Prof. dr Branislav Egić

Redakcija:
Prof. dr Zoran Lovreković (Srbija), Prof. dr Aleksa Macanović (BiH), Prof. dr Branislav Egić (Srbija), Prof. dr Giacomo Borruso (Italija), Prof. dr Radmilo Todosijević (Srbija), Prof. dr Bećir Kalač (Crna Gora), Doc. dr Marinko Kresoja (Srbija), Doc. dr Tamara Grujić (Srbija), Prof. dr Marko Vasiljević (BiH), Doc. dr Siniša Bilić (BiH), Prof. dr Šaban Nurić (BiH).

Izdavač
Internacionalni univerzitet, Brčko distrikt BiH
M. Malića i I. Džindića bb, Brčko
internacionalni.univerzitet@gmail.com www.iu-bd.org

Za izdavača
Prof. dr Velimir Sotirović, rektor

Prevod
Mr Kristina Varcaković

Lektura i korektura
Doc. dr Tamara Grujić

Prelom teksta
Almir Selimović

Korice i ilustracija na naslovnoj strani Mila Melanek

Štampa
Printas d.o.o. Srebrenik

Tiraž
80 primeraka

Časopis NIR izlazi dva puta godišnje

Recenzenti:
Prof. dr Velimir Sotirović, Internacionalni univerzitet, Brčko distrikt BiH
Prof. dr Radenko Krulj, Filozofski fakultet, Kosovska Mitrovica
Prof. dr Dragan Škobalj, Internacionalni univerzitet, Brčko distrikt BiH
Prof. dr Zvonko Sajfert, Tehnički fakultet „Mihajlo Pupin“ Zrenjanin, Univerzitet u Novom Sadu
Prof. dr Dušan Jarić, Prirodno-matematički fakultet, Novi Sad, Univerzitet u Novom Sadu
Doc. dr Branko Blagojević, Vode Republike Srpske, Banja Luka, Republika Srpska
Prof. dr Miloš Marković, Internacionalni univerzitet, Brčko distrikt BiH Prof. dr Marinko Kresoja, Internacionalni univerzitet, Brčko distrikt BiH Doc. dr Siniša Bilić, Internacionalni univerzitet, Brčko distrikt BiH
Prof. dr Šaban Nurić, Internacionalni univerzitet, Brčko distrikt BiH

Uredništvo časopisa NIR ne zastupa stavove autora čije tekstove objavljuje.
Sva autorska prava zadržana. Zabranjeno je svako neovlašćeno umnožavanje, fotokopiranje ili
reprodukcija dijelova teksta.

CIP - Katalogizacija u publikaciji
Nacionalna i univerzitetska biblioteka Bosne i Hercegovine, Sarajevo

001

NIR: časopis za nauku, istraživanje, razvoj / glavni i odgovorni urednik Velimir Sotirović. - God. I, br. 1 (juni 2012)-. - Brčko :
Internacionalni univerzitet, 2012-. - 19 cm

Dva puta godišnje
ISSN 2233-1603

COBISS.BH-ID 19756294